Vydal: Veronetka, s. r. o., Liptovský Mikuláš, 2022

www.veronetka.sk

Vydanie prvé, e-kniha.

Text: © Silvia Vančová, 2021

Ilustrácie: © Katarína Juhászová, 2021

Grafická úprava: © Martin Vančo, 2021

Jazyková korektúra: Miroslav Marko, 2021

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná ani šírená v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami bez predchádzajúceho písomného súhlasu majiteľov práv.

ISBN 978-80-973505-2-9

Silvia Vančová

Ilustrovala Katarína Juhászová

Na čistinke, v strede lesa,

vypína sa starý strom.

Silné vetvy chránia tajnosť,

čo sa skrýva pred svetom:

v dutom kmeni – úzky otvor,

za ním – malé mačiatko!

Nevídané – neslýchané

v lese také zvieratko!

Celé biele –

hlava, fúzy i kožúšok huňatý,

aj chvost biely –

veľký, hrubý, elegantne strapatý!

Kedy začal tento príbeh?

Kto mačiatku meno dal?

Ako prišlo?

Prečo je tu?

Po tom nikto nepátral...

Či tu býva?

Či sa skrýva?

Iba hádam neisto...

Ale čo viem – to vám poviem,

neomylne, naisto:

na mäkučkom, hustom machu, na ktorý si hlávku kladie,

na tom machu, v kmeni stromu –

spokojne si Mia pradie.

Prvá kapitola

Kto si?

Začala sa jar. Miu zobudil zlatý lúč slnka, keď cez konáre stromu prenikol do jej brlôžka. Pošteklil ju na ružovom ňufáčiku, až sa jej kýchlo. Zoskočila z brlôžka na trávu. Natiahla si chrbátik a obrúsila o strom pazúriky.

Mia bola v lese už niekoľko dní. Nepamätala si, kedy a komu sa narodila, ale ani ako sa tu ocitla. Vedela len, že keď už dokázala otvoriť svoje drobné očká – bola sama na malej lúke, vo veľkej tráve, uprostred neznámeho lesa. V strede lúky stál strom. Bol starý a mal v kmeni dieru. Mia si dieru vystlala machom – toho bolo v okolitom lese neúrekom! A odvtedy to bolo jej útočisko – jej milovaný brlôžok v kmeni stromu.

Mia sa rozhliadla okolo seba. Bolo krásne! Slniečko spustilo tie najkrajšie vône sveta. Prvé jarné kvietky sa už prebudili – prvosienky a nátržníky vyfarbili lúku nažlto. Bolo na nej rušno. Včielky usilovne zbierali peľ, vtáčiky poletovali, všade bolo plno bzukotu a spevu a Mia mala pocit, akoby všetci na ňu volali:

„Ahoj, Mia!“

„Videla si už krajšie kvietky, Mia?“

„Mia, Mia!

„Poď medzi nás, Mia!“

Mii zaškvŕkalo v brušku. Ešteže na lúke bolo malých hrabošov až-až!

Na konci lúky, pod skalným útesom, si Mia všimla otvor. Vyzeralo to, že v lese, v ktorom býva, je aj jaskyňa! Rozhodla sa, že ju preskúma.

Vošla dnu.

Jaskyňa bola veľká. Bolo v nej zopár obrovských balvanov a vysoko na skalnej stene ešte jeden otvor – akoby okno.

„Je tu niekto?“ zakričala Mia.

„....niekto.... to... to...“ odpovedal hlas podobný tomu jej.

Možno v lese býva ešte jedna mačka, pomyslela si Mia.

„Kde si?“ zavolala a oči aj uši mala ako na stopkách. „Nevidím ťa!“

„... vidím ťa... ťa... ťa...“

„Kto ma vidí?“

„... vidí... dí... dí...“

„Ahaaaa. Ty sa chceš sa hrať na schovávačku!“

„... vačku... ku... ku...“

„Tak dobre!“ pristala teda na hru Mia. „Tri, dva, jeden... idem!“

„...idem... dem... dem...“

Mia prebehla k veľkému balvanu a švihom na neho vyskočila.

Za ním nikto!

Vyskočila na ďalší.

Ani za ním nič!

Preskakovala z jedného balvanu na druhý, z pravej strany jaskyne na ľavú, z ľavej na pravú, spredu dozadu, zozadu dopredu, zhora dole, zdola nahor...

Vyškriabala sa až k oknu na vrchu jaskyne a vykukla von. Ani tam nič – len vysoká skalná stena pod ňou!

Znova sa rozhliadla po jaskyni. Zdalo sa jej, že na stenách sa niečo mihlo. Ešte raz všetko prehľadala. Nikde nikoho...

„Dobre, vyhrala si!“ uznala Mia. „Ukáž sa!“

„...ukáž sa.... sa ... sa...“

„Ja som tu!“ zakričala Mia.

„...som tu... tu... tu...“ odpovedala Neznáma.

„Kde tu?“

„...tu... tu...“

Mia začala znova hľadať...

Zase preskakovala z jedného balvanu na druhý, z pravej strany jaskyne na ľavú, z ľavej na pravú, spredu dozadu, zozadu dopredu, zhora dole, zdola nahor... Sem-tam niečo spozorovala... Zdalo sa jej, že videla čosi tmavé a malo to dokonca aj uši a chvost ako ona! Určite to bola mačka! Ale len čo sa k nej priblížila, ušla...

Mia musela priznať, že tá Neznáma bola šikovnejšia ako ona. Ešte ju párkrát vyzvala, aby sa ukázala, ale ona sa chcela len skrývať a skrývať...

Miu prestala takáto hra baviť.

„Ak sa neukážeš, tak ja idem!“

„Idem... dem... dem...“

„Tak poď! Ale hneď teraz!“

„Teraz.... raz... raz...“

Mii sa už nechcelo čakať na ten „raz“, keď sa neznámej mačke uráči ukázať sa. Rozhodla sa, že si nájde inú zábavku. A do jaskyne sa vráti inokedy.

Keď Mia vyšla z jaskyne, upútalo ju bralo nad ňou. Zaumienila si, že vylezie na skalný útes – až úplne hore! Pustila sa liezť po skalách. Ešteže mala také ostré pazúriky!

Dobre som si ich obrúsila, pochvaľovala si, keď sa štverala nahor.

Z vrchu útesu bol úžasný výhľad. Mia sa z výšky dívala na svoju lúku a strom, v ktorom bývala. Uvedomila si, že stojí priamo nad jaskyňou, kde sa skrýva tá neznáma mačka. Veď ja zistím, kto si! zastrájala sa v duchu.

Mia sa na vrchu brala otočila opačným smerom. Útes z druhej strany ešte nepoznala. Pred sebou videla strmý svah, ale nie skalnatý! Bola na ňom zem a rástla tam tráva. Po bokoch svahu dokonca vyrastalo zopár vysokých stromov.

Pozrela sa dole do diaľky.

V doline, pod strmým kopcom, sa vinula rieka. Na kopci boli posledné fľaky snehu, niektoré celé zľadovatelé.

Mia sa chcela zvrchu kopca lepšie rozhliadnuť. Postavila sa na jeden taký plát ľadu – ten sa nečakane pohol a... kým sa Mia spamätala, už letela dole kopcom!

Snažila sa zabrzdiť o zem vystrčenými pazúrikmi. Nepomohlo!

Ľadový plát sa rútil dole svahom ako sánky!

Letela naozaj rýchlo!

Uvedomila si, že svah sa o chvíľu skončí... A rieka sa približuje...

Zmeravela od strachu. To bude pád!

Medzi riekou a strmým kopcom bol vysoký breh. Pri tom brehu zahliadla niečo veľké, čierne. Pozrela sa pod seba. Z ľadu už mala len kúsok, cestou sa rýchlo trieštil – malé kúsočky z neho odlietali ako iskričky.

Svah sa skončil.

Mia na maličkom ľadovom pláte vyletela do vzduchu a... už len čakala, kde dopadne! Zaletí až do vody?

Radšej zavrela oči.

O chvíľu ňufákom zaryla do toho veľkého čierneho čohosi, čo zahliadla z kopca.

Bolo to živé! A začalo to skákať a krochkať, krútiť sa a točiť... A snažilo sa to Miu zhodiť!

Ale Mia sa dobre držala tvrdej pichľavej srsti! Nielen pazúrmi, ale pre istotu sa zacvakla aj zubami. A kým zviera tancovalo, tancovala s ním na jeho chrbte aj ona.

Obďaleč toho tmavého veľkého čuda sa vystrašene krčili tri malé pásikavé mláďatá so zatočenými chvostíkmi.

Obor zrazu doskákal a vykrútil hlavu dozadu.

„Kto si?“ zrúkol na Miu. „Okamžite zlez z môjho chrbta!“

Mia bola vystrašená rovnako ako tie malé pásikavčatá vedľa.

„Si hluchá?“ Nasrdené zviera odfrkovalo na všetky strany.

Mia sa chytila ešte silnejšie.

Prasa znova nahnevane zakrochkalo.

Mia na chvíľu pustila diviačiu srsť zo zubov. „Zleziem, ak mi sľúbiš, že mi neublížiš,“ povedala rýchlo a pre istotu sa hneď znova zacvakla zubami do srsti.

Pásikavé mláďatá zakvičali: „Áno, mami... sľúb!“

„Dobre... len už zlez!“ odfrklo napaprčené zviera.

Mia opatrne zoskočila na zem.

Diviačica zavrčala. Zohla k nej svoju veľkú hlavu. K Mii sa blížili dve diery v krúžku.

Bojazlivo sa pričupila k zemi.

Diviačica ju ovoňala. „Fuj! Čo si zač?!“

„Mia.“

„To je čo za zviera?“ fučalo na ňu divé prasa.

„Mačka!“ mňaukla.

Diviačica sa zatvárila nedôverčivo. „Mačka?!“ zopakovala po Mii. „Tu takéto biele mačky nebývajú.“ Podozrievavo obišla okolo nej. Nechcelo sa jej veriť, že je pred ňou naozaj MAČKA. Nechápavo krútila svojou hlavou. „Nemáš byť náhodou v dedine?“

„V dedine?“ Teraz sa čudovala Mia. „To je kde?“

„No veru ďaleko odtiaľto!“ divilo sa veľké divé prasa.

Mia sa vystrela. „Ja bývam tu, v lese!“ povedala poriadne nahlas, aby ju všetky štyri diviaky dobre počuli. „V strome na lúke!“

Diviačica znova neveriacky pokrútila hlavou, ale o chvíľu si už Miu prestala všímať. Opäť sa začala rýpať v zemi a vyťahovať korene.

„Pokračujeme, Dí, Dú, Dá!“ zavolala na svoje deti. Aj ony sa začali venovať koreňom.

„A ty sa ako voláš?“ opýtala sa Mia diviačej mamy.

„Diana“ odvetila diviačica s plným rypákom.

Aké pekné meno, pomyslela si Mia. Hmmm, možno budeme nakoniec priateľky, dúfala a usmiala sa na Dianu. Tá len ďalej žula voľajaké korene.

„Naozaj bývam v lese,“ presviedčala ju Mia. „...a ak chceš, môžete ma prísť niekedy navštíviť.“

„Dooobre, dooobre“ zamrmrala diviačica popri rýpaní sa v zemi.

Divé prasatá už Mii vôbec nevenovali pozornosť. Každé si našlo svoje miestečko a na ňom si krochkalo, fučalo a vytrhávalo trčiace korene.

Pobrala sa teda na odchod.

„Dovidenia,“ povedala im, ale asi ju už ani nepočuli.

Mia začala cupkať hore svahom, späť k miestu, z ktorého sa zošmykla až dole. Až teraz mala čas všímať si kríky a kvietky, ktoré na svahu rástli. Bol to naozaj strmý kopec. Poriadne sa zapotila, kým vyšla znova až na samý vrch.

Rieka bola opäť hlboko pod ňou. Všimla si, že vychádza zo susedných skalných brál, tečie okolo kopca, na ktorom Mia stála a pod ktorým si Diana so svojimi deťmi pochutnávali na koreňoch stromov. Riečka sa strácala ďaleko – medzi ďalšími stromami a viedla ktovie kam...

Keď sa Mia nabažila pohľadu z výšky, pobrala sa k svojmu stromu na lúke. Zbehla dole po skalách a cestou ešte raz nahliadla do jaskyne. Bolo v nej prázdno – nikde nikoho!

Buď sa zase dobre schovala, alebo už odišla, pomyslela si Mia a pobrala sa do svojho brlôžka.

„Len si na chvíľočku oddýchnem,“ povedala si sama pre seba, keď si ľahla na mäkučký mach v kmeni stromu. Ale bzukot včielok ju pomaly-pomaličky priviedol až do ríše snov.

Koniec ukážky