Date: 2014-05-26T22:00:00+00:00
Description: Alexandra Potterová – Hľadám Rómea
Publisher: NOXI
Rights: Copyrighted

Alexandra Potterová

Hľadám Rómea

Elektronická kniha

Alexandra Potter CALLING ROMEO

(Hodder and Stoughton, A division of Hodder Headline, Great Britain 2002) Copyright © 2002 by Alexandra Potter Translation © 2013 by Broňa Duhanová Cover © 2013 by Viera Fabianová Slovak edition © 2013, 2014 (elektronická verzia) by NOXI, s.r.o. Všetky práva vyhradené.

Z anglického originálu Calling Romeo preložila Broňa Duhanová. Redigovala Mária Jakubičková. Vydalo vydavateľstvo NOXI, s.r.o., Bratislave v roku 2014 ako svoju 64. publikáciu v elektronickej podobe. Prvé vydanie. Počet strán 368. Sadzbu zhotovilo PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-8111-179-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

O autorke

Alexandra Potterová sa narodila v Bradforde vo Veľkej Británii. Žila v USA a Austrálii, pracovala ako prispievateľka a redaktorka britských ženských časopisov. Teraz žije striedavo v Londýne a Los Angeles a venuje sa iba písaniu. Napísala romány Do You Come Here Often?, What’s New Pussycat, Going La-la, Who’s That Girl?, Me and Mr Darcy, You’re the One That I Don’t Want a celosvetovo uznávaný román Be Careful What You Wish For.

Vo vydavateľstve NOXI jej v slovenčine vyšli romány Daj si pozor na želania, Kto je to dievča? a Dokonalé rande.

Mojim úžasným rodičom

Poďakovanie

Ako vždy, obrovská vďaka patrí mojim rodičom za všetku ich lásku a podporu, sestre Kelly za to, že je takou úžasnou sestrou a mojou najlepšou kamarátkou, a všetkým mojim priateľom na oboch stranách Atlantiku, vďaka nich mám tú najlepšiu partiu kamošov, akú si kto kedy prial.

Zároveň ďakujem mojej skvelej agentke Stephanie Cabotovej, ktorá je tu so mnou od začiatku, a každému z vydavateľstva Hodder, lebo milujú túto knihu tak veľmi ako ja.

A napokon, špeciálne poďakovanie patri Petovi, ktorý ma vzal na poznávací výlet do Verony – poznávanie nikdy nebolo zábavnejšie... Ďakujem!

Prvá kapitola

Ako by ste sa cítili, keby ste prišli na rande a v zápätí zistili, že ten druhý sa na vás vykašľal? V rozpakoch? Ponížená? Vytočená na maximum?

Juliet bola všetko dohromady. Sedela pri stolíku pre dvoch v trendovom podniku v Soho nápadne sama. Podchvíľou nervózne pozerala na hodinky – bolo takmer pol ôsmej. Snažila sa ignorovať ľútostivé pohľady párikov, ktoré sa tešili z prítomnosti toho druhého. Willa zabije! Prísť na rande, na ktorom vás nikto nečaká, je zlé, no aby vám to urobil partner, ktorému veríte?

Čakala už vyše pol hodiny. Keby bola doma, pohodlne rozvalená na sedačke a púšťala si staré epizódy seriálu Sex v meste, čas by jej ani zďaleka neplynul tak mučivo pomaly (úvodná melódia, Sarah Jessica Parker potkýnajúca sa v ružovej baletnej sukničke, zrazu je po všetkom a nasledujú reklamy), no sedieť ako stroskotanec na opustenom ostrove v reštaurácii v londýnskom West Ende, navyše vo fungl nových ihličkách a šatách, čo majú na štítku okrem teploty prania napísané aj Nosiť len v mužskom sprievode, to je dokonalá nočná mora. Jej outfit mal očariť Willa, a nie taxikára, robošov na rohu v tvrdých ochranných prilbách (s ešte tvrdším rozkrokom) či štýlových mestských fešáčikov pri bare.

Juliet usrkávala posledné kvapky vlažného martini a pohrávala sa s myšlienkou objednať si ďalšie. Už zjedla aj poslednú olivu, a pritom tie hnusné horkasté potvory ani nemala rada. Evening Post prečítala spredu aj zozadu a poslať esemesku stihla snáď všetkým, ktorých číslo mala uložené v mobile. Nastal čas, aby sa konečne rozhodla. Objedná si ďalší drink a dá Willovi ešte ďalších desať minút? Alebo pôjde domov a počká si ho za záclonou s nožom v ruke?

Juliet zúrivo pichla slamkou do poslednej topiacej sa ľadovej kocky v martini. Keby sa mala rozhodnúť iba na základe momentálneho citového rozpoloženia, zrejme by volila vraždu. Namiesto toho urobila to, čo každá žena v momentoch veľkej citovej krízy: zavolala svojej najlepšej kamarátke.

Na druhom konci sa ozval odkazovač: „Dovolali ste sa Trudy Bernsteinovej...“ Nasledovala emailová adresa, fax a číslo na mobil plus refrén odrhovačky Chaky Khannovej I’m every women, ktorý znel, akoby prichádzal z vodovodného potrubia a trval do aleluja. Konečne sa ozvalo pípnutie signalizujúce začiatok nahrávania. „To som ja, zdvihni to,“ zasyčala Juliet.

Dobre vedela, že Trudy je doma a iba zisťuje, kto jej volá. Pred tromi týždňami si niečo začala s istým Fergusom a odvtedy sa stále hrá na nezastihnuteľnú. Nie že by sa mu snažila vyhýbať, práve naopak, zúfalo túži vidieť ho. Chcela však zabrániť tomu, aby o tom on vedel. Trudy totiž stopercentne verí na predstieranú nedobytnosť. Chce, aby si Fergus myslel, že je sebavedomá, nezávislá žena, ktorá žije bohatým spoločenským životom, a nie kôpka pochybností a komplexov, ktorá každý večer sedí pri telefóne ako prilepená sekundovým lepidlom a zúfalo čaká, kým sa ozve.

Juliet si priblížila mobil bližšie k ústam a snažila sa vyhnúť zvedavým pohľadom hostí v reštaurácii. Snažila sa tváriť čo najnenápadnejšie, celá sa ponorila do hlbín svojho kabáta, až sa v ňom stratila ako Titanik. Skúsila znova zavolať priateľke. „Trudy, zdvihni ten telefón, je to naozaj dôležité...“ Jej pohľad zrazu upútal nápadne vlasatý čašník, ktorý sa opieral o bar. Hlas akoby sa jej zasekol v hrdle. Vôňu čašníkovej vody po holení cítila krížom cez celú reštauráciu až k stolu. Juliet sa strhla a opäť sa ponorila do kožušinového goliera. „Preboha, Trudy, zdvihni to už, viem, že si tam...“

„Ako vieš?“ ozval sa zrazu v telefóne zadýchaný hlas. „Ako vieš, že nie som na nejakom fantastickom večierku a že práve nepopíjam šampanské, nehúlim marišku a nebalia ma všetci atraktívni chlapi v miestnosti?“

Vo chvíli, keď Juliet začula nezameniteľný newyorský prízvuk svojej najlepšej kamarátky, jej panika takmer okamžite ustúpila.

Nikdy by si nebola pomyslela, že sa jej po jednom z Trudiných neurotických monológov až tak veľmi uľaví. Prerušila ju: „Na žiadnom večierku nie si.“ „Do kelu, vďaka, ty si vážne poklad! Musíš mi pripomínať, že sedím doma sama v teplákoch a jediná droga, čo mám je posraný aspirín?!“

Trudy zmĺkla. Uvedomila si totiž, že na druhom konci ostalo ticho. „July, si tam ešte?“

„Neviem. Mám vôbec pokračovať? Nie je to nebezpečné?“

Nasledoval povzdych. Trudy sa upokojila rovnako rýchlo, ako sa rozohnila. „Nebuď labuť, July. Prepáč, mrzí ma to. Tak čo sa deje? Len mi nepovedz, že ste sa znovu pochytili s Willom.“

„Ešte nie.“

„Myslela som, že ťa dnes berie na večeru.“

„Aj ja.“

Pauza, výdych spojený s výkrikom à la John McEnroe na Wimbledone v roku 1981. „To má byť vtip!?“

„Máš pocit, že by mi bolo do smiechu?“

„Kde si?“

„V reštaurácii.“

„Ježišmááááária! Ty si tam sama!“

Juliet neodpovedala. Začínala ľutovať, že Trudy vôbec zavolala. Kontaktovala ju predsa preto, aby jej zlepšila náladu, a nie aby jej ju ešte zhoršila.

„Do pekla, a kde trčí Will?“

„Neviem.“

Nasledovalo ďalšie „Ježišmááááária“ a Trudy, celkom imúnna proti tomu, ako trápne sa Juliet cítila, pokračovala: „Čo sa s ním v poslednom čase deje? Správa sa ako totálny kretén. Myslela som si, že dnes večer to chce napraviť. Do kelu, tešila si sa predsa na tú večeru ako malé dieťa už niekoľko týždňov.“

„Mesiacov,“ opravila ju Juliet. „Aby som bola presná, šesť. Odvtedy, čo Will založil svoju poondiatu záhradnícku firmu, neboli sme spolu vonku ani raz.“ Prstami sa hrala s lemom šiat, ktoré si kúpila špeciálne na tento večer. Hladkala hodváb zmyselnej malinovej farby vyšívaný drobnými kvietkami, ktoré zvýrazňovali všetky dôležité detaily, a popri tom skúšala vymazať z pamäti cifru na cenovke. „Teda, pokiaľ nerátam kino.“

„Čože? Kino? Dve hodiny v tme bez toho, aby ste prehovorili čo i len slovo?“ Trudy sa ironicky zasmiala. „Tomu hovoríš chodiť von?“

„Will tomu tak hovorí.“

„K tomu vážne nemám čo dodať...“

Dlhé ticho na opačnom konci linky Trudy utvrdilo v tom, že k tomu vážne niet čo dodať. Povedala práve dosť. Ako správna kamoška by na Willa nemala nadávať. Ale keď si pomyslela na to, s akým nadšením sa Juliet chystala na dnešný večer, len ťažko sa tomu dalo zabrániť. V honbe za perfektným outfitom vybielila svoju kreditku v butiku na Bond Street. Obedňajšiu prestávku zabila nákupom topánok a hneď po práci ozlomkrky letela do posilňovne, nehovoriac o tom, že za výkon, ktorý potom podala pred zrkadlom, by sa nemusel hanbiť ani profesionálny vizážista. Napriek tomu by Trudy radšej mala zabudnúť na to, ako veľmi chce Willa nakopať do zadku a namiesto toho Juliet upokojiť a hlavne podporiť. Presne to sa totiž od kamarátky v čase krízy očakáva.

Začala teda z iného konca. „Ale veď určite sa každú chvíľu objaví s ospravedlňujúcim výrazom v tvári.“ Nasilu sa zasmiala. Hneď si však uvedomila, že aj nacvičený úsmev hollywoodskych hviezd pôsobí autentickejšie „O koľkej ste sa mali stretnúť?“

„O siedmej.“

„Čiže pred pol hodinou.“

„Veď to,“ nešťastne zamrmlala Juliet. Jej pohľad plný nádeje smeroval k dverám, no stretol sa iba s pohľadom vlasatého čašníka. Sústredene jej čumel do výstrihu, obsah ktorého jej špeciálne na túto príležitosť pomohla zatraktívniť nová podprsenka. Aspoň po stýkrát v duchu prekliala Willa a dekolt si zahalila do kabáta ako do mníšskeho habitu.

Trudy sa zo všetkých síl snažila byť nápomocná, čo však nepatrilo k jej silným stránkam, a tak sa zmohla iba na sériu prázdnych otázok.

„Zavolala si mu?“

„Hneď sa zapol odkazovač.“

„Nechala si mu odkaz?“

„Ak sa počíta jedovaté Ty sviniar! tak áno.“

Trudy sa trpko zasmiala. „V tom prípade mu musí byť všetko jasné. Čo mieniš robiť?“

„Myslela som si, že ty mi poradíš...“

Trudy presne vedela, čo by urobila ona. Lenže možno práve preto všetky jej vzťahy (podčiarknuté množné číslo) stroskotali, zatiaľ čo Julietin vzťah (podčiarknuté jednotné číslo) nie. Teda aspoň zatiaľ. Trudy sa snažila reagovať ako dospelá a ostať nestranná. „Určite má nejaký dobrý dôvod, prečo mešká...,“ odmlčala sa a hľadala nejaké prijateľné vysvetlenie. Čo by mohlo ospravedlniť jeho meškanie? Autohavária s čelným nárazom? Pľúcna embólia? Jej katastrofické fantázie bežali na plné obrátky. Našťastie si včas uvedomila, že nech je Juliet na Willa akokoľvek naštvaná, to, že leží na jednotke intenzívnej starostlivosti by jej zrejme za prijateľný dôvod jeho meškania nepovažovala. „Myslím si, že by si mu mala dať ešte tak štvrť hodiny.“

„A potom?“

„Príď ku mne. Objednáme si čínu z tej malej reštaurácie na rohu.“ Maškrtenie a prejedanie považovala Trudy za univerzálne riešenie čohokoľvek. „Robia skvelé chow mein.“

„Už nemôžem čakať.“ Juliet vedela, že by mala prejaviť aspoň náznak vďaky, no tešila sa romantický večer, na super drahú špecialitu na luxusnom bielom tanieri a na to, ako bude pomaly popíjať drahé šampanské. Vlažné sladko-kyslé kuracie prsia z penovej škatule v Trudinom studenom hampsteadskom byte a k nim diétna kola či „kafčo“ sa jej málili.

Položila so sľubom, že Trudy zavolá neskôr, a kývla na čašníka. Ponárajúc sa do hlbokej depresie objednala si ďalší drink. Koniec koncov, bola predsa happy hour. Pozrela na hodinky.

Will má presne pätnásť minút. Časomiera sa práve spustila...

Will lyžičkou pritlačil čajové vrecúško o hranu obitej šálky. Vytlačil posledné kvapky čaju a potom lyžičku spolu s prilepeným vrecúškom hodil do drezu. Zmizla bez stopy vo vode prichystanej na umývanie riadu. Tá už však dávno vychladla a bublinky saponátu zmizli v mastných zvyškoch jedla, ktoré sa lepili na biele porcelánové steny drezu. Bol na rade s umývaním riadu. Odkladal to, ako vždy, až dovtedy, kým nebola špinavá aj posledná vareška a posledný kus riadu vrátane misky na omáčku, ktorú mu darovala mama a Will ju v podobných krízových situáciách používal ako naberačku či ako väčšiu polievkovú lyžicu. Na umývanie riadov nemal náladu. Práve prišiel z práce. Bol vyčerpaný. Urobí to neskôr...

Skopol zablatené bagandže a roztrúsil hrče zaschnutej zeminy po kuchynskej dlážke. Vzal si obitú šálku s čajom a zamieril do obývačky. Po ceste si opäť roztrhol ponožku o vyčnievajúci klinec z parkiet, ktorý ešte stále nezatĺkol. Znovu sa naň vykašľal, hodil sa na sedačku a šťastne sa natiahol. Odvtedy, čo konečne naškrabali na novú zamatovú sedačku zo značkového obchodu s nábytkom, ho Juliet sústavne buzerovala, aby sa najprv prezliekol z pracovných šiat. Ale čo oči nevidia, to srdce nebolí. (Ako by sa o jeho prehrešku dozvedela, keď ho pri tom nevidela? O tom, čo nevidela, sa nemôže dozvedieť).

Will nebol zvyknutý byť doma sám. Pred chvíľou sa vrátil z práce a byt našiel prázdny, čo ho dosť prekvapilo. Odkedy rozbehol svoju záhradnícku firmu, zvyčajne chodieval z práce až večer, a to už Juliet bola doma. Hneď ako vstúpil do chodby, vítala ho vôňa jedla z kuchyne a zvuky vrieskajúcej telky z obývačky. Dnes večer ho nečakalo nič z toho, iba ticho a tma. Zrejme som zabudol, že Juliet sa zdrží v práci, pomyslel si šmátrajúc rukou po diaľkovom ovládači. Možno išla k Trudy. Na chvíľu sa zamyslel. Mať celý byt aspoň chvíľu iba sám pre seba vlastne vôbec nebolo nepríjemné. Vytiahol spod seba ovládač.

Mrkol na televíznu obrazovku. Nuda ako vždy – telenovely a kadejaké zábavné šou. Moment, toto je čo? Top Gear? Okrem záhradnej architektúry boli Willovou veľkou vášňou aj autá – najmä športové. Na obrazovke sa objavil Jeremy Clarkson vo farebnom overale. Testoval kanárikovožltý kabriolet. Populárny moderátor uháňal britským vidiekom na aute so stiahnutou strechou. Jeho drsný hlas bolo popri hulákajúcom šestnásťvalcovom motore ledva počuť. Will sa blažene usmial. Potešený vlastným objavom usrkol si čaju a pohodlne sa uvelebil v mäkkej sedačke.

(Zrejme zaspal. Strhol sa.)

Čo to...?Do kelu...

Utrel si slinu, čo mu visela z kútika úst. Koľko je hodín? Ospalo sa posadil. Prevrhol šálku s čajom. Do riti! Zúrivo sa snažil rukávom utrieť zamatovú sedačku, aby na nej neostali stopy po studenom Earl gray čaji. Do riti, do riti, do riti!

V byte bola stále tma, teda okrem blikajúceho svetielka z telky. Will zažal a pozrel na hodinky. Bolo pol ôsmej. Kde je Juliet? O tomto čase by už mala byť doma. Pohľadom zablúdil k zožltnutému ohorku napoly vyfajčenej cigarety, ktorý vytŕčal z popolníka. Keďže nablízku nebol nikto, kto by ho bol skritizoval za to, aký je nechutný, znovu ho zapálil a vykročil smerom k oknu. Pretieral si oči a civel do daždivej tmy. Podvedome očakával, že uvidí Juliet, ako kráča domov, no nevidel ju. Zahliadol len niekoľkých ľudí, ktorí sa ukryli pred lejakom na autobusovej zástavke. Dopravný policajt tam dole, napriek nečasu, škodoradostne rozdával pokuty motoristom, ktorí stáli na zákaze parkovania a nádejali sa, že ich ochránia zapnuté blinkre, kým si pohodlne nakúpia. Will zamračene hľadel na svoj odraz v otvorenom okne. Neupravený, dokrčený, zovňajšok zanedbaný, kruhy pod očami, účes akoby mu na hlave vybuchol fén, oháknutý ako bezdomovec. Vyzerá fakt katastrofálne. Potrebuje sprchu a holiča... (chytil sa za bradu) a holiaci strojček. Otočil sa bokom a sledoval v okne svoju siluetu. Vtiahol brucho a potom ho zase uvoľnil. Prevísalo mu cez opasok na džínsoch ako vykysnuté cesto cez okraj misy. Ježiši, vážne vyzerá ako tehotný. Bodaj by si z neho Juliet neuťahovala, že bábo už kope...

Will si nežne pohladil pupok. Stačí zopár hodín v posilňovni, niekoľko brušákov navyše a môže sa porovnávať s Beckhamom. Keď tak o tom rozmýšľa, možno by mal do posilňovne zbehnúť ešte dnes večer. Zdvihnúť pár činiek, zabehať si na bežiacom páse... Will zívol a vyfúkol obláčik cigaretového dymu. Prstami si vošiel do strapatých vlasov, ešte stále boli mokré od dažďa. Nebude to zbytočne siliť. Cvičiť pôjde zajtra, napokon už je naozaj neskoro a Juliet sa čochvíľa vráti. V tom sa rozpamätal. Zo zadného vrecka vylovil mobil a začal hľadať nabíjačku. Batéria sa mu vybila ešte na obed a odvtedy sa mu nedalo dovolať. Možno mu Juliet nechala odkaz, že sa zdrží v práci. Zaškvŕkalo mu v žalúdku. Celý deň nejedol a bol hladný ako vlk. Zavolá jej, aby po ceste domov zbehla do pakistanského rýchleho občerstvenia.

Povzbudený predstavou o kurati na pakistanský spôsob pokračoval v hľadaní nabíjačky. Prehádzal poličky zapratané starými cestovnými sprievodcami, zbierkou cédečiek bez obalov a kopou Julietiných časopisov. Nechcela ich vyhodiť, aj keď informácie v nich boli už vyše desať rokov neaktuálne. Z poličky spadlo niekoľko rámov na fotografie, ktoré tam zvádzali boj o čestné miesto. Nabíjačka tam však nebola.

Kľakol si na dlážku a začal rozmotávať spleť drôtikov a káblov za televízorom. Bol tam vážne neporiadok. Nakoniec však medzi predlžovačkami, nadstavcami, prachom a dávno zabudnutými dévédečkami našiel, čo hľadal. Uľavilo sa mu. Keď napojil mobil na nabíjačku, všimol si, že pod konferenčným stolíkom sa váľa kus papiera. Myslel si, že to bude iba leták nejakej pizzerie alebo cenový katalóg, čo vždy vypadli z nedeľňajších novín.

Za normálnych okolností by Will nechal papier tam, kde bol – pod stolom. Poriadkumilovnosť veru nepatrila k jeho silným stránkam. Zvedavosť však bola silnejšia. Kus papiera bola v skutočnosti obálka, na ktorej bolo napísané jeho meno. Sústredene sa na ňu zahľadel. Zrejme spadla z kozuba. Musela ju tam zámerne položiť Juliet, aby si ju otvoril, až keď príde z práce.

Na krátky okamih sa ho zmocnili obavy. Čo ak je to list na rozlúčku? Túto myšlienku však rýchlo zavrhol. On a Juliet sú predsa v pohode a dobre si rozumejú. Čo na tom, že sa v poslednom čase niekoľkokrát pohádali? Ktorý pár sa neháda? Zasmial sa nad absurditou vlastnej úvahy a začal rozlepovať obálku. Vyrušilo ho ostré pípnutie mobilu. Pozrel na displej a čítal: ODKAZ. Vložil si mobil medzi ucho a rameno a počúval. Automatický hlas oznámil, že má jednu novú správu.

„Ty sviniar!“ Vyštekol mu do ucha Julietin hlas.

Do pekla, a toto má byť čo?! Will sa zarazil. V hlave sa mu rozsvietila stowattová žiarovka. Doplo mu. Nemôže to byť dnes! Povedzte mi niekto, že tá večera s Juliet nie je dnes...

Civel na odkaz, ktorý práve vytiahol z obálky. Usmievalo sa
naňho veľké srdce. To jeho mu búchalo rýchlosťou tisíc úderov za sekundu. Prečítal si obávané slová.

Deň svätého Valentína.

No do riti!

Will zastonal. Je v pekných sračkách až po krk.

Druhá kapitola

„Prinesiem dáme ešte drink?“ Čašník okolo nej poletoval ako komár a nahlas jej zabzučal do ucha: „Kým čaká na ...?“ Juliet sa zamračila a cítila sa, ako keby ju zhora osvetľoval obrovský divadelný reflektor. Keď do reštaurácie prišla, zdala sa jej útulná a intímna. Teraz sa v nej cítila stiesnene. Presne vedela, čo si myslia všetci naokolo. Chuderka, vyfintená a sama. Každá žena v podniku bola šťastná, že nie je na jej mieste (nech je akokoľvek dobre nahodená).

O ôsmej Juliet konečne doplo, že Will sa už neobjaví, že nevtrhne cez otáčavé dvere ako superman s ospravedlnením a kyticou červených ruží. Zabudol. Skormútene civela na stôl, potrhanú papierovú servítku a kôstky z olív. Cítila, ako sa jej v očiach hromadia slzy. Každú chvíľu jej začnú stekať po lícach. Donútila sa, aby žmurkla a zbavila sa ich. Nebude plakať. Nie tu a nie teraz. Nie uprostred plnej reštaurácie. Z peňaženky vytiahla Visa kartu a zamávala ňou na čašníka ako bielou zástavou. „Nebudem už nič. Prineste mi len účet.“

Juliet s Willom chodila dva a pol roka, z toho rok a pol spolu bývali. Will bol pre Juliet tým, čo ženské časopisy nazývajú „dlhodobá známosť“. Juliet tento termín odjakživa nenávidela. Jej ušiam znel podobne ako „smrteľná choroba“. Ako má ale Willovi hovoriť? Frajer? Will má tridsaťtri, vlastný biznis a začínajúcu plešinu (hoci si to nebol ochotný priznať). Slovo frajer v nej vyvolávalo spomienky na strednú školu a puberťákov s akné, ktorí sa jej snažili dostať do podprsenky číslo dvojité A. Čím teda Will je? Snúbenec? To by znelo romantickejšie. Mohla by ho tak volať, keby boli zasnúbení, čo však neboli a ani sa nezdalo, že by sa ju Will v najbližšom čase chystal požiadať o ruku. Ružová knižnica Barbary Cartlandovej teda nebola pravdepodobným scenárom ich vzťahu. Snúbenec sa nehodí, ostáva už iba partner. Fuj.

Pochybnosti, ako presne Willa nazvať, ju však až tak veľmi netrápili. Trápilo ju – ako mnohé iné ženy – že tak plynule prešla zo štádia neurotickej frustrovanej slobodnej ženy bez záväzkov typu Bridget Jonesovej do štádia neurotickej frustrovanej partnerky. Na prvý pohľad na tom bola vynikajúco – tridsaťročná obchodná manažérka v prestížnej londýnskej reklamnej agentúre s vážnym vzťahom, ktorý možno vyústi v manželstvo. V čom je teda problém?

V ničom, na čo by jednoznačne mohla ukázať prstom. Pokiaľ ide o vzťahy, ktoré trvajú zhruba dva roky, s Willom tvorili celkom obyčajný pár. Jedli, spali, občas sa hádali a občas mali sex. V ich vzťahu všetko fungovalo ako hodinky.

Možno je problém práve v tom.

Zatiaľ čo Willovi stereotypnosť ich vzťahu vyhovovala, Juliet niečo chýbalo. Romantika? Vášeň? Vzrušenie z nepoznaného? Juliet si nebola celkom istá. Neočakávala, že ich vzťah zostane rovnaký ako počas opojných prvých mesiacov, keď spolu trávili romantické víkendy a večerali pri sviečkach. Teraz to už boli len večere z rýchleho občerstvenia a pozeranie dévédečiek. Ak niekedy išli na víkend mimo mesta, musela to zorganizovať, objednať aj zaplatiť ona. Nech bola ich papučová kultúra akokoľvek pohodlná, už to jednoducho nebolo ono.

Stále existovalo množstvo toho, čo na ich vzťahu zbožňovala.

S Willom boli najlepší kamaráti. Poznali sa, vedeli o všetkých tajomstvách toho druhého, o jeho zlozvykoch i dobrých stránkach. Už pred sebou nemuseli nič skrývať. Juliet už nemusela odchádzať zo spálne potajomky, otočená chrbtom k dverám a pri zhasnutom svetle, aby Will nezbadal jej celulitídu na stehnách, a Will si už nezakasával tričko do boxeriek, aby pred Juliet skryl svoj chlpatý chrbát. To, že si boli blízki a kúpali sa v jednej vani, bola jedna vec, no že Will trónil na vecku a čítal si inzertné noviny, zatiaľ čo sa Juliet vedľa neho sprchovala, bola vec druhá.

Juliet mala pocit, že ich vzťah upadol do stereotypu, ktorý bol taký zabehaný, až bol ubíjajúci. Dnešný večer bol taký dôležitý práve preto, že mali aspoň na chvíľu zabudnúť na účty a hypotéku, na spory, kto je na rade, aby opral a umyl riady, alebo na hádky typu „čo budeme pozerať v telke“ (priamy prenos z golfového turnaja v Škótsku alebo šou o plastikách tváre starnúcich celebrít). Dnes večer si mali pripiť šampanským, pripomenúť si, ako veľmi po sebe túžia a ako sa majú radi. Mali sa smiať, obchytkávať pod stolom, podpichovať, zvádzať, flirtovať, bozkávať sa. Dnešný večer mal byť iný. Romantický. Len oni dvaja ako kedysi.

Tomu som aspoň naivne verila, pomyslela si Juliet, kým sledovala, ako sa k nej opäť približuje čašník a podáva jej účet, aby ho podpísala. Pohľadom sa sústredila na číslice a snažila sa nedostať infarkt z tej nehoráznej sumy. Čašník evidentne ignoroval pravidlo zachovávania profesionálneho odstupu. Nakúkal jej ponad rameno až Juliet cítila na šiji jeho dych, vtieravý pach jeho vody po holení a potu. Kolónku na prepitné nechala naschvál nevyplnenú a podpísala sa ako Juliet Morrisová.

Čašník, zrejme znechutený, že mu nenechala prepitné, sa uškrnul a sarkasticky poznamenal: „A kde je váš Rómeo?“ Vyslovil to tak nahlas, že párik pri vedľajšom stole prestal jesť šalát a prekvapene sa pozrel ich smerom.

Juliet sa zatvárila, že nič nepočula. Zápasiac so slzami sa neisto postavila a v sprievode remixu piesne I will always love you od Whitney Houstonovej sebavedome zamierila k dverám.

Vonku pršalo. Nebol to jemný dáždik, lialo ako z krhly. Ľudia mizli z ulíc, aby sa schovali v podchodoch či vo výklenkoch obchodov. Nad hlavami držali Tesco tašky, teda okrem Juliet, ktorá žiadnu nemala. Rýchlo potrebovala odchytiť taxík, takže sa pustila do statočného zápasu s lejakom a snažila sa kráčať čo najrýchlejšie. Predstavovalo to pomerne náročnú úlohu v topánkach z dvoch kúskov kože a ihlice na pletenie miesto opätku. V duchu preklínala entuziastického predavača, ktorý ju na ne nahovoril.

Cítila, ako sa dažďové kvapky odrážajú od dlaždíc a chladia ju na holých nohách natretých samoopaľovacím krémom. Pohľadom blúdila ulicou a hľadala svietiaci nápis TAXI. Zdalo sa však, že mnohí zmýšľali podobne ako ona a dávno ju predbehli. Ulice boli plné taxíkov, no všetky boli obsadené – ľuďmi, ktorým bolo teplo, príjemne a veselo, šťastnými ženami a mužmi, milencami, manželskými pármi. Páry.

Cez okno taxíka jeden zazrela. Všimla si, ako sa jeden na druhého sa usmiali. Vnímala ich dôverný smiech a cítila sa oklamaná. Na ich mieste mala byť ona a Will, to oni sa k sebe mali túliť na zadnom sedadle. Ona by sa lícom opierala o jeho rameno a jeho ruka by bola omotaná okolo jej pása. Žiadala tak veľmi veľa? Jedno je isté: rozhodne nemala ulice Soho v tom lejaku brázdiť sama.

Pochopila, že natrafiť na prázdny taxík sa pravdepodobnosťou vyrovná výhre v lotérii, a zamierila k metru. Kľučkovala pomedzi dáždniky. Pokúšala sa dobehnúť svoje vlastné myšlienky, ktoré uháňali oveľa rýchlejšie ako ona. Pohybovali sa niekde na pomedzí hnevu (A dosť! S Willom som skončila. Keď sa vrátim domov, poviem mu, že s ním končím! Som mladá, atraktívna a mám dobrý džob. Ak si to neváži, nájdem si niekoho, kto to dokáže oceniť) a sebaľútosti (Budúci rok budem mať tridsaťjeden. Okolo očí sa mi začínajú robiť vrásky. Nepotrvá to dlho a stane sa zo mňa jedna z tých smutných a osamelých karieristiek, ktoré síce majú luxusné byty a luxusné životy, no nemajú nikoho, s kým by sa o to podelili. Milujem Willa. Chcem, aby nám to klapalo.)

V duchu ich vzťah prehodnocovala do najmenšej podrobnosti. Nacvičovala si, čo mu povie, keď príde domov a domýšľala si, čo jej asi povie on. Akoby sa pripravovala na oscarovú filmovú úlohu. Snažila sa ujasniť si, čo chce, čo nechce, ako sa cíti, ako by sa chcela cítiť. Pohrúžená do vlastných myšlienok prestala vnímať, čo sa okolo nej deje, takže si ani nevšimla blížiace sa auto. Predbehlo autobus a pri návrate do jazdného pruhu bližšie k chodníku vbehlo do hlbokej mláky, ktorá sa vytvorila nad zapchatým odtokom. Na útek už bolo neskoro.

„Magor!“ zasyčala Juliet, keď litre kalnej dažďovej vody zmáčali jej nový kožuštek, nové šaty a celkom premočili nové topánky s voľnou pätou. Nemohla uveriť, čo sa jej práve stalo.

Stála tam ako taká zmoknutá myš, otvárala a zatvárala ústa, žmurkala, ruky držala od tela a kvapkalo z nej. Až potom zaregistrovala vinníka, ktorý celú tú nepríjemnosť spôsobil. Jej výraz sa zmenil zo šokovaného na zúrivý. Idiot! Sprostý idiot! Gánila na auto. Typické. Nejaký zazobaný smrad, ktorý používa športové auto na to, aby si ním kompenzoval dĺžku svojho penisu. Toto môže urobiť jedine chlap!

Cez opršané okno nejasne uvidela jeho siluetu. Bol to muž južanského typu vo veku okolo tridsať rokov. Bol príliš zaneprázdnený na to, aby si ju všimol, v jednej ruke držal volant a v druhej iPhone a snažil sa získať prehľad v hustej premávke. S niekým telefonoval.

Juliet bola popolavá od jedu. „Prečo sa nepozeráš, kam ideš?! Zakričala viac menej zo zúfalstva, ani nečakala, že by ju mohol počuť alebo vidieť. Má ju úplne háku, pomyslela si, keď si zúrivo utierala blato z čela. Tára do telefónu vo svojom luxusnom vyhriatom aute a nezaujímajú ho nejakí bezvýznamní chodci.

A Juliet mohla mať pravdu. Mohla sa vrátiť domov, okúpať sa, pomeriť sa s Willom a na arogantného vodiča celkom zabudnúť. Keby sa v momente, keď pridal plyn, nepozrel von oknom.

A keby sa jeho pohľad nebol stretol s Julietiným.

Chvíľu na seba hľadeli. Tá chvíľa sa im zdala nekonečná. Jeden človek si všimne druhého človeka v dave cudzích ľudí, v Londýne sa to stáva miliónkrát za deň. Dvaja cestujúci v metre si vymenia pohľady. Chodec na jednej strane ulice zaregistruje chodca na opačnej strane a potom sa každý z nich ponáhľa opačným smerom. Zaneprázdnení muži či ženy, pohrúžení do vlastných myšlienok a každodenného zhonu náhle zachytia pohľad iného zaneprázdneného muža alebo ženy ponorených do vlastného sveta.

Väčšina ľudí sa však dotyčnou osobou okamžite prestane zaoberať. Snažia sa predstierať, že pohľad nezaregistrovali. Možno sa zahanbia a radšej pridajú do kroku, aby sa vyhli ďalšiemu kontaktu. Možno sa letmo usmejú a potom pokračujú vo svojej ceste do kancelárie, domov, do baru, k svojmu životu. Väčšina ľudí osobe na druhej strane ulice už ďalej nevenuje pozornosť, ani si na ňu znovu nespomenie.

Väčšina, ale nie všetci.

Zaškrípali pneumatiky a zasvietili brzdové svetlá. Ja uschnem, on zastaví, pomyslela si Juliet. Rukou si chránila oči pred kvapkami dažďa a snažila sa zorientovať v svetelnom chaose áut, reklám a výkladov obchodov. Auto pribrzdilo a z výfuku vychádzali obláčiky bieleho dymu. Motor rytmicky hučal. Juliet cítila, že jej srdce bije ako šialené. Hnev? Frustrácia? Očakávanie? Vzrušenie?

Rozsvietili sa biele svetlá, motor škrípavo zastonal. Aston Martin začal cúvať. Chvíľu pozorovala vodiča, otočil sa, pozrel cez rameno a snažil sa nájsť medzeru v súvislej premávke. Ozvalo sa hlasné trúbenie – celý orchester dychových nástrojov. Hlasno a prenikavo. Juliet videla, ako sa strieborné športové auto prudko otočilo, aby sa vyhlo zrážke s autobusom, ktorý krátko predtým predbiehalo. Počula, ako začal vodič autobusu šťavnato nadávať. Chvíľu sa zdalo, že vodič Astona Martina váha, potom auto bleskurýchlo vyštartovalo do vonkajšieho jazdného pruhu. Aj keď si predsavzala, že vodičovi nedopraje tú radosť a nevenuje mu ani pohľad, nemohla si pomôcť. V nemom úžase za ním civela. A práve v tej chvíli si pomedzi húf ľudí, ktorí sa okolo nej hemžili, všimla, že sa opäť otočil. Venoval jej ďalší pohľad, skôr ako ho do nenávratna pohltila premávka. A potom, spláchnutý dažďom, zmizol pomedzi svetlá.

Juliet si utrela čelo, z ktorého jej po tvári stekala voda a pozorovala, ako mizne pár červených zadných svetiel. Aké prekvapenie. Nezastal. Ako si vôbec mohla myslieť, že zastane? Preskočilo jej? Prečo by sa príťažlivý chlap v drahom aute s koženým interiérom a vyhrievanými sedadlami mal unúvať stlačiť gombík elektrického otvárania okien a skontrolovať, či je nejaká ženská na chodníku okej? Prečo by ho malo trápiť, že práve zničil šaty za 400 libier? Vlastne za 1 000 libier, ak pripočíta cenu jahňacieho kožúška. Nebol to žiadny rytier v lesklom brnení. Naopak, bol to arogantný, sebecký, bezohľadný sviniar, ktorý sa staral iba sám o seba.

Juliet sa striasla a náhle si uvedomila, aká je premrznutá. Uzimená, unavená a naštvaná a je jej chladno. A to všetko za 1 000 libier. Zapla si premočený kabát a chcela sa vrátiť do zástupu, ktorý sa ponáhľal k metru. Vtom zazrela svoj obraz vo výklade akéhosi obchodu a znechutená musela znovu zastať. Pre Kristove rany, čo má toto všetko znamenať? Je deň svätého Valentína a ona je mokrá ako myš, premrznutá do špiku kostí a ešte k tomu sama.

Ako tak stála uprostred chodníka v zástupe ľudí, čo ju nervózne obchádzal, zrazu si uvedomila, že čašník z reštaurácie mal pravdu.

Volala sa Juliet... Kde v pekle bol jej Rómeo?

Tretia kapitola

Stierače odstraňovali prúdy vody na čelnom skle a Aston Martin sa rútil smerom k semaforu.

„Prepáč, zavolám ti o päť minút. Je tu nejaký frmol.“ Vodič skončil rozhovor uprostred vety, vypol iPhone a schoval ho do náprsného vrecka. Autorádio a kúrenie boli pustené na plné obrátky, ruky pevne zvierali volant. Pozrel sa do spätného zrkadla.

Ešte tam stála.

Unášaný premávkou pozoroval, ako jej postavička mizne v diaľke. Bola čoraz menšia a menšia. Nehybne stála na chodníku, premočená a špinavá od blata, čo na ňu vychrstli jeho pneumatiky. Potichu zanadával. Prečo si ju nevšimol o päť minút skôr? Nemohol si všimnúť, že po chodníku niekto kráča, keď predbiehal ten autobus? Nedokázal z nej spustiť oči.

Veď som sa už pokúšal zastať a presvedčiť sa, či je v poriadku a ona si to určite všimla, pomyslel si, keď spomaľoval pre taxík, ktorý zastal uprostred cesty, aby naložil zákazníkov. Netrpezlivo klopkal prstami po koženom volante. Prečo sa cíti tak previnilo? Hodinky na palubnej doske z orechového dreva ukazovali štvrť na deväť. Meškal. Dohodol sa s partiou starých priateľov, že sa stretnú v bare v Chelsea. Opäť sa pozrel do spätného zrkadla. Nemôže ju tam len tak nechať a uháňať preč. Alebo môže?

Zrazu bol sám zo seba podráždený. Čo sa to sním deje? Vždy sa vedel rýchlo a bez otáľania rozhodovať. Dokázal jasne rozlíšiť – čierne alebo biele.

Nemám nad čím uvažovať. Mám sa stretnúť s priateľmi a už meškám, povedal si dôrazne. Nemám čas vrátiť sa.

Ale už sa otáčal.

Nasmeroval auto cez dve plné čiary do protismeru, zatrúbil, aby rozohnal dav chodcov, ktorí držali premávku v šachu, a prefrčal cez niekoľko červených. Už nelialo, z oblohy hrozila doslova prietrž mračien. Domov sa síce vrátil len pred dvadsiatimi štyrmi hodinami, no spomienky na hrejivé talianske slniečko mu v londýnskom počasí rýchlo bledli. Prudko zabrzdil a pozrel sa cez bočné okno na chodník. Vošiel si rukou do tmavých kučeravých vlasov a nervózne hľadal na chodníku jej siluetu. Musí tu ešte byť ... alebo niekde tu blízko. Pozeral sa a išiel si oči vyočiť, no dlhovlasú ženu v jahňacom kožúšku, tenučkých šatách a s holými nohami už nevidel.

Vo viere, že nádej zomiera posledná, chvíľu ešte pokračoval v zbytočnom pátraní. Už nedúfal, že ju zbadá. Vzdal to, znovu sa uvelebil v koženom béžovom sedadle a tupo civel do tmy na tisíce chodcov, ktorí sa ponáhľali, bežali, strkali a tlačili. Prišiel príliš neskoro. Bola preč – odišla, zmizla bez stopy. Prekvapilo ho, aký je zrazu sklamaný.

Jeho myšlienky prerušilo zazvonenie iPhonu. Vytiahol ho z náprsného vrecka a na dotykovom displeji stlačil funkciu odpovedať.

„Kde toľko trčíš?“ Ozval sa jeho kamarát, ktorý na neho čakal v bare.

„Vo West Ende.“

„Preboha a čo hľadáš vo West Ende? Človeče, švihni si! Pivo budeš mať za chvíľu celkom teplé.“

Spamätal sa. To, čo robí je šialené. O čo mu to vlastne ide? Má sa stretnúť s priateľmi, ktorých nevidel celé mesiace a on miesto toho zabíja čas vo West Ende a snorí po nejakej žene, ktorú nikdy predtým nevidel a zrejme už ani neuvidí. „Sorry, chalani, budem tam o desať minút.“ Zapol pravú smerovku, zaradil sa do premávky, zosilnil autorádio a nohou naplno stlačil plynový pedál.

Štvrtá kapitola

Keď Juliet konečne dorazila do Shepherd‘s Bush, dážď už takmer ustal. Taká premočená do nitky po sprche spod kolies Astona Martina nemala chuť ísť za Trudy a nežiadalo sa jej ani sladko-kyslej útechy. Rozhodla sa, že pôjde metrom rovno domov. Keď si už myslela, že dnešný večer nemôže byť horší, osud ju presvedčil o opaku. Centrálna linka mala meškanie. Určite kvôli nejakej úbohej žene, ktorá v zúfalstve skočila v metre pod vlak, lebo ju okašľal frajer, pomyslela si roztrpčená Juliet. Čakala na nástupišti viac ako pol hodiny a triasla sa od zimy. Napchaté metro konečne dorazilo.

Vystúpila, preletela okolo turniketov a vyšla zo stanice na rušnú hlavnú ulicu. Lemovali ju stanovištia taxíkov, krčmy a stánky s hamburgermi. Nájsť niečo pozitívne na živote v Londýne na dni ako tento bola skutočná výzva. Bol studený, mokrý, sivý a depresívny. Presne ako ja, pomyslela si Juliet a tuhšie si pritiahla kabát, aby jej na holé nohy nefučal ľadový vietor.

V dni ako tento Juliet snívala, že nabehne do cestovky Thomasa Cooka a zaplatí si all inclusive last minute zájazd do Karibiku. Bude pobehovať s fosforeskujúcim náramkom na zápästí, spáli sa na slnku, vyblázni sa na vodných skútroch a vychutná si rumové kokteily, a to všetko v cene all inclusive pobytu. Alebo to zabalí v práci, presťahuje sa do Toskánska a napíše jednu z kníh o živote vo vidieckom dome obrastenom brečtanom. Bude večerať vonku pod viničom v spoločnosti miestnych mládencov, ktorí vyzerajú ako Andy Garcia. Will – ak sa vôbec ukáže, pomyslela si roztrpčene – bude upaľovať po prašnej ceste pred rútiacim sa tankom.

Juliet to vzala skratkou cez bočné uličky. Míňala viktoriánske domy – kedysi honosné rodinné sídla so stĺpovými priečeliami, medzitým už dávno rozsekané na bytovky a ubytovne. Kovové zábradlia skonfiškovali ešte za druhej svetovej vojny, takže po nich ostali len akési amputované kýpte. Predtým snehobiela omietka bola sivá a olúpaná, no zdalo sa, že štvrti predsa len svitá na lepšie časy. V posledných rokoch na rohoch otvorili trendové bary, objavili sa bio a vegánske reštaurácie. Záložne a secondhandy sa premenili na značkové butiky. Začínala sa meniť atmosféra. Veľké viktoriánske domy čoskoro vykúpia celebrity a nechajú ich obrásť lešením.

Juliet si myslela, že sa jej to bude páčiť. Rovnako ako všetky ostatné ženy mala rada trendové kokteily a míňanie nehoráznych súm na nové handry. Na svoje prekvapenie však zistila, že v skutočnosti má slabosť pre miestne vývarovne a zafajčené staré puby s pokrčenými kobercami a terčom na hranie šípok. Milovala miestne trhovisko prepchaté stánkami s indickými látkami, karibskými koreniami a mexickými hojdacími sieťami. Vychutnávala si nákupy za facku a zjednávanie za hlasných rytmov salsy a reggae znejúcich z magnetofónových pások, ktoré pouličný predavač predával v obitých cestovných kufroch. Všetko postupne mizlo a jej už teraz začínalo to niekdajšie zanedbané čaro chýbať. Realitní makléri tvrdili, že štvrť znovu „ožíva“. Juliet sa zdalo, že skôr upadá.

Odbočila do stromovej aleje a spomalila. Jej ulica sa nijak neodlišovala od akejkoľvek inej anonymnej ulice v západnom Londýne – terasy s balkónovými dverami, parkovanie iba s povolením a navyše s „bonusovým“ nedostatkom miesta a pod lampou zhromaždenie tínedžerov, ktorí tam spoločne popíjajú z fľaše pol litra lacného ovocného vína. Juliet bola presvedčená, že práve takto to má byť a takto je to pekné. Najmä dom číslo 34.

Začala v kabelke hľadať kľúče. Dvojizbový byt na prízemí podľa zmluvy patril Willovi, ale odkedy sa doň Juliet nasťahovala, postupne z neho odstránila všetky staromládenecké stopy. Navláčila doň indické prikrývky, koberček z ovčej vlny jasnoružovej farby a plné prepravky rámov na fotografie. Teraz to bol aj jej domov a ona ho milovala.

Momentálne rozhodne viac ako Willa, pomyslela si Juliet a s námahou vystupovala po vchodových schodoch. Zasunula kľúč do zámky. Keď nad tým teraz tak rozmýšľala, s Willom to vlastne nebola láska na prvý pohľad.

Juliet a Will sa zoznámili na oslave nového bytu v Putney. Nie je to práve najromantickejšie miesto. Juliet si často želala, aby mohla povedať: „Dali sme sa dokopy na Silvestra presne o pol noci“ alebo „Zahľadeli sme sa do seba v preplnenom bare v New Yorku“. Bohužiaľ, musela sa uspokojiť s odpoveďou: „Predstavili nás pri syrovom tanieri a krekroch“.

Večierok usporiadala Kate, Julietina kolegyňa z účtovníckeho oddelenia reklamnej agentúry Harris, Selwyn & Bennet Communications. Pozvanie na večierok prišlo hromadným firemným emailom a sľubovalo „bláznivú zábavu“ s niekoľkými výkričníkmi. Už to malo byť Juliet podozrivé. Vždy bola presvedčená, že výkričníky sú rezervované ľuďom, čo sa príliš snažia! Príliš! Keďže však v ten večer nemala na programe nič lepšie a vo firme bola relatívne nová, povedala si, že keď tam pôjde, určite tým nič nepokazí. Možno tam predsa len nebude nuda.

Keď zazvonila, otvoril jej opitý pseudointelektuálik v rugbyovom tričku (s vyhrnutým golierom) a boa. Juliet hneď vedela, že spravila chybu, no na to, aby sa zvrtla na podpätku a odišla, už bolo neskoro. Intelektuálik ju odprevadil na poschodie do obývačky, kde vyhrávala odrhovačka Celine Dion My heart will go on a bolo tam asi dvanásť ľudí – okrem jedinej výnimky samé ženy. Krúžili okolo kozuba a popíjali krabicové víno z Tesca. Teda toto je tá „bláznivá“ párty, pomyslela si Juliet. Prijala ponúknutý pohár niečoho bieleho a teplého a ľutovala, že radšej neostala doma.

Nasledujúcu hodinu strávila v spoločnosti dievčiny „volám sa Suzie a o mesiac sa budem vydávať“. Vymieňali si názory na problematiku recepcie formou švédskych stolov v porovnaní s klasickým pohostením, diskutovali o výhodách a nevýhodách bielych šiat oproti krémovým, ktoré „sú síce únavné, ale zároveň také nádherne tradičné“ a dohadovali sa, aké destinácie sú vhodné na trávenie medových týždňov. Juliet sa konečne podarilo ospravedlniť a ušla do kuchyne, kde pri slaných tyčinkách a gréckej rybacej nátierke vymýšľala stratégiu, ako a pod akou zámienkou sa odtiaľ čo najrýchlejšie vyparí, keď tu zrazu pripitá Kate zajačala: „William, dovoľ, aby som ti predstavila Juliet. Nedávno nastúpila do Harris, Selwyn a Bennet.“

No zbohom! Neochotne odvrátila pozornosť od švédskeho stola (vzhľadom na jeho obsah to bolo veľmi prehnané pomenovanie) a otočila sa očakávajúc ďalšieho trápneho pseudointelektuálika. Pred ňou však stál vyše dvoch metrov vysoký chlap so strapatými blonďavými vlasmi a krivým úsmevom, ktorý odkryl štrbinu na brade a odhalil miesto, ktoré minul holiacim strojčekom.

Celkom príťažlivý, ale môj typ to nie je, pomyslela si Juliet. Vyzeral starší ako ona, pravdepodobne okolo tridsať. Mal na sebe modrú ľanovú košeľu a džínsy, obliekal sa skrátka štýlom, ktorý módne časopisy nazývajú „ležérna elegancia“. Bol opálený, zrejme sa nedávno vrátil zo zahraničia. Z dovolenky? Zo služobnej cesty? Alebo tam bol sám? Pochybujem, povedala si Juliet. Na to, aby bol single, vyzerá príliš dobre. Teda pokiaľ letíte na štíhle, blonďavé a modrooké severské typy. Juliet tento typ mužov nepriťahoval. Viac sa jej páčili tmavé latino typy – čierne vlasy, hnedé oči, zavalitejší, mohutní, chlpatí chlapi, pri ktorých si pripadala drobná a ženská. Ale rozhodne mal chutný zadok, pomyslela si, keď sa zahľadela na jeho lewisky. Juliet mala pre pekné mužské zadky slabosť a ten jeho jej okamžite zaimponoval. Hneď ho celého ošacovala – skôr, ako k nej stihol vystrieť ruku a povedať: „Ahoj, ja som Will.“

Mal yorkshirský prízvuk. To bolo pre Juliet ďalšie prekvapenie. Keďže sa s ním Kate poznala, Juliet predpokladala, že je z Londýna.

„Ach, ahoj,“ odpovedala tlmene. Napriek tomu, že prežúvala ako o preteky, ústa mala ešte stále plné camembertu a slaných keksov. Jednou rukou si zakryla ústa a druhú mu podala. „Ja som Juliet.“

Potriasli si rukou. Jeho dlane boli pevné, ale prívetivé. Teplé, silné a presvedčivé. Juliet si nikdy neuvedomila, ako veľa sa dá vyčítať zo zbežného podania ruky.

„Ako sa ti to tu pozdáva?“

„Uhm, je tu výborne,“ bezočivo zaklamala a snažila sa čo najjemnejšie a najnenápadnejšie vydolovať z chrupu jazykom zvyšky keksov a syra. Nepochybovala, že najväčší kus syra má zastrčený rovno medzi prednými zubami. Vzdala to a použila prsty. „Teda, ak mám byť úprimná, až tak dobre sa nebavím. Vlastne som práve rozmýšľala, ako by som sa vyhovorila, aby som mohla odísť.“ Načo predstierať? Večierok bol absolútny prepadák. Teda až do tejto chvíle.

Will sa lenivo pousmial. „Súhlasím, aj ja som chcel odísť, kým ma neodchytila Kate.“

V tej chvíli Juliet prepadlo podozrenie. Hoci Kate osobne až tak dobre nepoznala, každý vo firme vedel, že súrne zháňa chlapa. Prečo si teda Willa nenechala pre seba? Juliet si ho pozorne prezerala. Možno je ženatý. Nie, nemá obrúčku. A zrejme nie je ani čerstvo rozvedený. Nemá opálený prúžok na prste, na ktorom by nosil prsteň. Že by bol gej? S takým pevným stisnutím ruky snáď nie. Mužský šovinista? Dúfala, že nie.

„Tak sa nenechaj zdržiavať,“ odpovedala s predstieraným nezáujmom. Snažila sa ostať na bezpečnej pôde.

„To sa teda nenechám ani náhodou.“ S jemným nádychom pobavenia si zapálil cigaretu. Juliet neponúkol. „Keď som už tu, dám si ešte jeden drink.“ Dolial si vínový pohár.

Hmm, arogantný, pomyslela si Juliet, kým pozorovala, ako si odpil červeného vína. A ešte k tomu svetlovlasý. To v žiadnom prípade nie je môj typ.

O tri hodiny neskôr si Juliet a Will pochutnávali na rybacej nátierke a okato flirtovali. Všetky myšlienky na odchod boli dávno zabudnuté. Zatiaľ čo sa všetci podnapití hostia snažili lokalizovať svoje kabáty (ležali na kope pod Suzieiným, ktorá zaspala na posteli), Julietino srdce plesalo, že Will je single, že v skutočnosti vôbec nie je arogantný, ale milý a že si od nej vypýtal telefónne číslo.

Napísala mu ho na škatuľku od cigariet ceruzkou na oči.

Zrejme sa zmazalo, pomyslela si, keď jej v nasledujúci deň nezavolal. Asi som sa mu až tak veľmi nepáčila, pomyslela si po týždni. No a čo, aj tak to nebol môj typ, povedala si po desiatich dňoch. Keď jej konečne o dva dni neskôr zavolal, aby jej „povedal ahoj“, ostala pokojná a chladná. Až taká chladná, že počkala niekoľko dní, kým mu zavolala naspäť, aby mu „povedala ahoj“. Nechala uplynúť ďalší týždeň, kým súhlasila s nezáväznou kávičkou a ďalšie tri, kým sa odhodlala vstúpiť do nebezpečnejších vôd a súhlasila s pozvaním do kina.

Medzitým sa o Willovi čo-to dozvedela. Zistila niečo o jeho práci

– bol záhradný architekt a pracoval pre záhradnú dizajnérsku firmu v Islingtone, chcel si však čoskoro založiť vlastnú. Voľný čas trávil pri futbale, stretnutiami s priateľmi a pitím hektolitrov červeného vína. Rád čítal nedeľné noviny v miestnej putike. A to najpodstatnejšie – jeho ľúbostný život: tri vážne priateľky, jedny zrušené zásnuby a v poslednom čase jedna dvadsaťštyrihodinová aféra so zubnou hygieničkou Yvonne, ktorá ho po jedinej spoločne strávenej noci vydesila návrhom, aby si šli púšťať do parku Hampstead Heath šarkana.

Zdalo sa, že Will používal príhodu s Yvonne ako varovanie pre všetky ženy, ktoré mali o neho záujem. Juliet žiadne varovanie nepotrebovala. Neplánovala mu totiž navrhnúť, aby zamierili k Tiffanymu a pozreli si prstienky. Poznala varovné signály a vedela odhadnúť, ktorí muži nehľadajú záväzok ani vážny vzťah, pretože ho sama nehľadala. Po niekoľkých vzťahoch – počínajúc jej prvou láskou, otravne sentimentálnym devätnásťročným študentom geografie Mattom, a tých po ňom, napríklad Bobom, bubeníkom v pseudoírskej kapele, kedysi závislom na heroíne – bola Juliet momentálne single a veľmi sa jej to páčilo.

Ich čisto platonický vzťah živený popíjaním v baroch, niekoľkými dvojzmyselnými rozhovormi a občasným flirtovaním dokonale vyhovoval obom, až kým sa väčšina ich priateľov prestala pýtať, kedy sa dajú konečne dokopy. Všetci totiž predpokladali, že sa už dávno dali. Považovali ich za pár, hoci v skutočnosti boli len dobrí priatelia.

Ako dve hlavné postavy vo filme Keď Harry stretol Sally.

Hoci sa nepriznali jeden druhému a ani sami pred sebou, Juliet sa Will páčil a Willovi sa páčila Juliet. Možno mohli ostať navždy len priatelia. Mohli, ale samozrejme neostali.

Po troch mesiacoch, troch dňoch a viac ako troch tequilách v lacnom Tex-Mex bare vo Fulhame sa alkohol zahral na Amora, vystrelil šíp a skončili na jej pohovke pri viac ako priateľskom sexe. Mohol to byť smrteľný bozk. Juliet z vlastnej skúsenosti vedela, že sex s kamarátom býva buď absolútne dokonalý, lebo sa dobre poznáte, alebo mučivo trápny, lebo sa poznáte až príliš dobre. Keď sa však ráno zobudila vedľa Willa a on sa na ňu prižmúrene usmial, vedela, že to bude prvý prípad.

„Čo chceš urobiť teraz?“ opýtal sa, obkrútil okolo nej svoje dlhé šľachovité ruky a pritúlil sa k nej.

„Je mi to jedno,“ zamrmlala ospanlivo. Bozkával ju na líce, na krk, okolo kľúčnej kosti, až sa jeho blond hriva stratila pod perinou. „Pokiaľ nepôjdeme púšťať šarkany.“ Ozval sa tlmený smiech a Will stiahol pod perinu aj ju, do hĺbok postele, kde sa rozpustili v smiechu a iných aktivitách, ktoré boli v každom prípade oveľa príjemnejšie, než čokoľvek, čo sa zvykne robiť vonku.

A tak spolu začali chodiť. Aspoň tak to nazvala Juliet. Will tomu hovoril, že spolu súložia, no on nikdy nebol veľký romantik. Bolo leto. Will ju každý večer prišiel vyzdvihnúť z práce na svojom milovanom „športovom aute“ – jasnočervenom trpasličom GM, ktoré objavil, ako hrdzavie v garáži jednej staršej dámy a dal ho starostlivo dokopy. Zamierili k rieke do jedného z podnikov plných zamestnancov kancelárií – chlapov bez saka s uvoľnenými kravatami a žien konečne oslobodených od povinných nepriehľadných pančúch. Sedeli vonku pri niektorom z drevených piknikových stolíkov, jej nohy prepletené s jeho, flirtovali ako blázniví a vychutnávali si nezvyklý úkaz – britské slniečko.

Juliet nikdy nechodila s niekým ako Will. Bol starší ako ona, úspešnejší ako ona a za týždeň zarobil viac ako ona za celý mesiac. Bola zvyknutá na vysokoškolákov, čo ju nechali, aby si sama platila za svoje drinky, platila aj za popkorn v kine, aj za návraty domov nočným autobusom, a nie na architektov oháknutých v Armanim, ktorí kupovali drahé fľašky vína a brávali ju na trojchodové večere k Luigimu (Willova obľúbená talianska reštaurácia).

Bola vtedy taká šťastná. Pomalá jazda k nemu domov, strecha dolu, zapnuté rádio. Zvykla sa k nemu pritúliť, zapáliť si cigaretu a blažene priasť ako mačka, s ktorou sa maznajú. V dvadsiatich siedmich ju ešte netrápil strach zo srdcovo-cievnych chorôb či rakoviny pľúc, neobávala sa ani pier zošúverených ako záclona. Na strach mala ešte čas, a tak si vychutná-vala večerný Londýn, ktorý sa mihal za oknom auta, a opojný nával rozkoše a nikotínu. Bola mladá, bola s Willom, bola zamilovaná. Čo viac si žena môže priať?

Dobré jedlo, napríklad. Pohárik šampanského a suché šaty by takisto bodli, zanadávala Juliet. Odev sa jej prilepil na vnútornú stranu stehien ako vlhká kuchynská handra. Otvorila vchodové dvere, vstúpila do tepla chodby a rozsvietila svetlo.

Piata kapitola

Vo vzduchu ešte stále visel konflikt. Práve prebehla prudká hádka, ktorá viedla k uvoľneniu silných emócií, hnevu, nahromadeného napätia a nekonečnej sexuálnej energie. Will z nej strhol premočené šaty a vášnivo sa s ňou pomiloval v chodbe na arabskom koberci, ktorý si kúpili na víkendovom výlete v Marrákeši.

Presne takto si svoj návrat domov predstavovala Juliet. Toto však, žiaľ, nebola dramatická scéna z filmu s Angelinou a Bradom v hlavnej úlohe, bola to skutočná situácia v živote Juliet Morrisovej a Willa Barraclougha.

„July?“ Ozval sa Willov hlas, v momente, keď začul buchnutie vchodových dverí. „July, si to ty?“ Objavil sa bosý vo dverách obývačky a žmúril v jasnom svetle chodbovej žiarovky, na ktorej chýbala lampa. Do frasa, vážne musím kúpiť svietidlo a namontovať ho, pripomenul sám sebe skôr, ako pozrel na Juliet.

Zahvízdal. „Prepánajána, si úplne mokrá.“ Na rohožku s nápisom Vitajte z nej kvapkalo ako z použitého čajového vrecúška. Juliet venovala Willovi najškaredší pohľad, akého bola schopná. „Vážne?“ Zúrivo si dala preč z nosa chumáč premočených vlasov, zaškerila sa, až zaškrípala zubami. „Ďakujem, že si ma upozornil. Vôbec som si to nevšimla.“

Snažila sa zachovať aspoň zvyšky dôstojnosti. So zdvihnutou hlavou, bez toho, aby mu venovala jediný pohľad, snažila sa rýchlo dostať do kúpeľne. Jej nové premočené ihličky mali, žiaľ, iné plány. Nebezpečne sa zakolísala, zvrtla sa jej noha, stratila rovnováhu a zosypala sa ako animovaná postavička na banánovej šupke.

„July...“

V poslednej chvíli sa chytila záchodovej kľučky, inak by si vyvrtla členok.

„Čo?!“ zagánila naňho.

Will nešťastne spustil ramená. „Je mi to ľúto.“

„Mne tiež,“ vyprskla. Vbehla do kúpeľne a treskla za sebou dverami. Dobre vedela, že tým, že odmietne komunikovať, nič nevyrieši. Vedela, že by sa mala správať ako dospelá a rozumne si to s Willom vydiskutovať. Nemala však ani najmenšiu chuť správať sa ako dospelá. Mala chuť správať sa ako mrcha.

Bolo jej celkom jedno, či to bude detinské a malicherné. Bola presvedčená, že po všetkých príkoriach, ktoré dnes zažila od príchodu do reštaurácie v Soho, má plné právo byť nevrlá. Aj mrcha. Bol deň svätého Valentína. Mal jej poslať prekrásnu kyticu – priamo do kancelárie! Mal ju vziať na večeru. Rozhodne nemala sedieť v reštaurácii sama a cítiť sa ako na školskom plese, kde ju nikto nevyzval do tanca. Do frasa, veď Will jej nedal ani len poondiatu valentínsku kartu.

Zamkla sa a zhodila zo seba šaty. Stála pod sprchou, kým zo seba nespláchla aj posledný kúsok blata, špiny a kým v odtoku nezmizli aj posledné zvyšky samoopaľovacieho krému. Will ostal za dverami. Netušil síce, čo má robiť, no snažil sa, ako vedel – dokola sa ospravedlňoval a ponúkol sa, že im obom uvarí čaj... „Alebo čo by si povedala na španielsku omeletu, hm?“

Juliet ho ignorovala dobrých štyridsať minút. Keď konečne omotaná v uteráku vyšla z kúpeľne, Willa našla v kuchyni. Stál k nej otočený chrbtom, poskakoval nad sporákom s panvicou a mal holý zadok.

„Čo to, do pekla, robíš?!“ Dlhšie ignorovať ho už naozaj nedokázala.

„Varím.“

„Nahý?“

Will vedel, že nastal ten správny moment – teraz alebo nikdy. Všemožne sa usiloval zachovať vážnu tvár. Otočil sa a rozkrok si zakryl kuchárskou knihou Jamieho Olivera.

„Som nahý šéfkuchár.“

Juliet vedela, že Will sa s ňou snaží uzmieriť. Vytiahol bielu zástavu. Ponúka jej olivovú ratolesť, a to doslova, pomyslela si, keď pohľadom zablúdila k jeho svojskému figovému listu. Ešte nedávno by ju bola prijala. Tentoraz však nie. Nahý alebo oblečený, nezačne sa smiať a neobjíme ho. Tentoraz nejde o zabudnutý uterák na dlážke či o prehrešok, že si uzurpoval diaľkový ovládač iba pre seba, ani o to že sa zvalil do postele o druhej v noci a smrdel ako pivný sud a chilli kebab, hoci jej predtým sľúbil, že sa po práci zastaví na jeden drink. Tentoraz išlo o viac.

„Si hladná?“ Rozhodol sa, že jej mlčanie znamená, že mu už odpustila a venoval jej víťazoslávny úsmev.

Okamžite mu ho zotrela z tváre. „Nie,“ povedala bezvýrazne a v duchu si priala, aby jej žalúdok prestal vydávať žalostné škŕkavé zvuky. Naozaj si Will myslí, že stačí zopár srandičiek, vyzliecť sa a všetko bude zase v poriadku? Nie, že by jeho prístup k riešeniu konfliktov nepoznala. Pozorovala ho, ako nadvihol pokrievku a skúmal obsah hrnca. Jeho biele pozadie v dráždivom halogénovom osvetlení nad sporákom doslova žiarilo. Presne toto ju na Willovi rozčuľovalo najviac – nikdy nedokázal byť vážny. Vždy všetko musel obrátiť na žart. Aj dnes. Cítila, ako sa jej do očí tlačia slzy. Na dnešnom večere nebolo nič na smiech.

„Uvaril som tvoje najobľúbenejšie jedlo. Kura jalfrezi a pilaf,“ nervózne pokračoval v momente, keď pochopil, že Juliet sa nebaví až tak dobre, ako predpokladal.

Mrzuto ho opravila. „To je tvoje najobľúbenejšie jedlo.“ V skutočnosti však bola milo prekvapená. Vrcholom Willovho kulinárskeho umenia boli doteraz špagety s konzervou ragú.

„Len počkaj, bude to mňamka, mlska, lahôdka...“

Fakt trápne. Ľahostajne sa oprela o chladničku. Bola odhodlaná trucovať. Bola typický býk, tvrdohlavá ako mulica. Radšej pôjde do postele hladná, ako by mala ustúpiť. Aj keď vyzerá fakt smiešne, pomyslela si pozorujúc Willa, keď sa predklonil a kontroloval taniere, ktoré sa ohrievali v trúbe.

V tom momente kútikom oka zazrela igelitovú tašku, z ktorej vytŕčali kartóny na donášku jedla. Zrejme ich skúšal skryť za mikrovlnkou. Neúspešne.

Mala si to domyslieť hneď. Willovi predsa nikdy nestála za toľkú námahu, aby jej uvaril niečo špeciálne.

„Toto je čo?“ Načiahla sa na chladničku a vopchala Willovi do tváre usvedčujúci dôkaz.

„Hm, toto?...“ Will prestieral prekvapenie. Mimochodom, nezvládol to veľmi presvedčivo. „... No, ako by som ti to povedal... Ty si nevedela, že karí chutí najlepšie z alumíniovej fólie? Dodáva mu to tú správnu arómu. Bez fólie by to nebolo ono, to máš ako čipsy bez novín...“

Juliet sa prehrabávala v igelitke a vytiahla z nej účet. „Dodáva karí chuť aj to, že ho pripravujú v Bombay Express?“

Will položil varechu a roztiahol ruky do bezmocného gesta, čím jej chcel naznačiť, že sa vzdáva.

„Som odhalený,“ usiloval sa tváriť ako zbitý pes.

„Všetko priznávam a vydávam sa vám na milosť, madam.“

Napriek tomu, že čelila Willovmu priznaniu aj jeho odhalenému prirodzeniu, Juliet sa nezasmiala. „Idem spať!“ Nepohla ani brvou a chystala sa vyjsť z kuchyne.

Na Willa padla panika. Myslela to vážne. „July, počkaj...“

Zastala medzi dverami.

Vzdychol a zhodil komickú masku. „Neblázni, July. Nerob z toho takú drámu. Viem, že som ti pokazil večer. Neurobil som to naschvál. Vieš, že mám toho teraz veľa.“

Hlavne, že všetko je dôležitejšie ako ja, pomyslela si Juliet, aj keď to nahlas nevyslovila. Naďalej mlčala.

Ticho Willa ešte viac zneistilo. „Okej, zabudol som, že je deň svätého Valentína, zabudol som, že máme ísť na večeru. Už som ti povedal, že ma to mrzí. Čo viac odo mňa chceš? Aby som si kľakol na kolená a prosil o odpustenie?“

„To by mohol byť dobrý začiatok.“

Dal si ruky v bok a podozrievavo na ňu pozrel. V tom si uvedomil, že ho pozoruje Violet – osemdesiatročná penzistka, ktorá bývala na opačnej strane ulice. Náhlivo sa načiahol k oknu a zatiahol žalúzie. „Prosím ťa, odkedy ti tak veľmi záleží na hlúpom Valentínovi? Sama najlepšie vieš, že je to obyčajný marketingový ťah. Robíš predsa v reklame.“

„Tebe to vážne nedochádza, však?“ poznamenala Juliet podráždene. „Nejde len o Valentína. Nehnevám sa kvôli tomu.“

„Tak kvôli čomu do čerta?“ Will začínal byť zmätený.

Juliet si hryzla do pery. Will si nervózne vošiel prstami do vlasov. Nemá zmysel niečo mu vysvetľovať. To, že sa musí pýtať, prečo sa hnevá, svedčilo o všetkom. Nahlas vzdychla a premohla ju vlna únavy. „Pozri, nechcem sa s tebou hádať.“

Willovi sa očividne uľavilo. „Veď ani ja,“ zastal uprostred vety, akoby váhal, či má pokračovať alebo radšej nie. Pokračoval. „Asi ma vysmeješ, ale nech. Keď som vybehol po večeru, niečo som ti kúpil.“

Juliet si prekrížila ruky na hrudi a netrpezlivo čakala. Čo za číslo predvedie Will teraz?

„Musíš na chvíľu zavrieť oči.“

Mala pocit, že by to radšej nemala robiť, no nakoniec so vzdychom predsa len poslúchla.

Nasledoval šuchot.

„Okej, už sa môžeš pozrieť.“

Urobil čáry-máry a spoza chrbta vytiahol darček. Juliet dobre vedela, čo sa skrýva v modrej škatuľke – Cadbury‘s čokoládky. „Kúpil som ti ružičky.“ Podal jej škatuľku a ospravedlňujúco sa na ňu usmial, aby sa jej zalíškal.

Tentoraz sa musela usmiať aj Juliet, hoci sa tomu snažila ubrániť zo všetkých síl. Bol to príliš trápny vtip na to, aby sa dokázala nezasmiať. To bol celý Will. Mohol ju rozčúliť, otravovať, mohla pochybovať o ich vzťahu a predsa vždy vedel, ako jej zlepšiť náladu. Hoci to bol často on, kto jej ju pôvodne pokazil, vždy ju dokázal pobaviť, rozosmiať, skrátka zakaždým dosiahol, aby ho znova ľúbila.

Cítila, ako z nej postupne vyprcháva hnev. „Ty idiot,“ uškrnula sa a objala ho okolo ramien.

Willovu tvár zaplavila úľava. Vďaka Bohu, odpustila mu. Mohol sa prestať hrať na šaša a konečne sa obliecť. Teda možno nie hneď, pomyslel si, keď zacítil Julietino telo zahalené iba v uteráku. Oprel sa o sporák a začal ju bozkávať. Aaaach, prečo to nerobia častejšie?

Do šľaka! Odsotil ju a vymrštil sa dopredu aj so stoporeným pohlavným údom ako šíp. Držal sa za nahý zadok. Do šľaka, spálil som si riť.“

Nemotorne poskakoval po kuchyni s tvárou skrivenou od bolesti.

Table of Contents

Titulná strana

Poďakovanie

1 - 9

Prvá kapitola

Druhá kapitola

Tretia kapitola

Štvrtá kapitola

Piata kapitola