Tomáš Hrábek

Smrť na Facebooku

Ukážka z elektronickej knihy

Edícia Pod lupou, prvý zväzok

Tento projekt bol podporený z verejných zdrojov poskytnutých Fondom na podporu umenia. Publikácia reprezentuje výlučne názor autora a fond nezodpovedá za obsah publikácie.

Text © Tomáš Hrábek

Design © Jakub Ryvola

Slovak edition © AKAmedia, s. r. o.

Photo © Shutterstock, stock.adobe.com, Nový Čas, Unsplash, Peter Stringer, Tomáš Hrábek, Andrej Luprich, Martin Červeňanský

ISBN

MOBI: 978–80–973537–3–5

EPUB: 978–80–972769–9–7

PDF: 978–80–972769–8–0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

Starým rodičom

Vezmite do rúk túto knihu.

Otvorte ju.

Začítajte sa.

Hovorí totiž o tom, čomu sa všetci radšej vyhýbame. Na čo nemyslíme. Od čoho odvraciame pohľad. Čo sa stane, ak niekto z tých, ktorých milujeme, tu zrazu s nami nebude? Čo bude s cestami, ktorými zrazu nebude chodiť, s predmetmi, ktoré nebude používať? A predovšetkým – a táto skúsenosť je pre nás zatiaľ nová – čo sa stane s digitálnou stopou tých, ktorí zomreli, teda s dátami, v ktorých je zaznamenané ich myslenie, city, vzťahy a sny?

Tomáš Hrábek napísal svoju knihu odborne aj pútavo a zároveň veľmi empaticky. O kyberpriestore, ktorý je novodobou podobou neba a o tom, ako môžu byť mŕtvi súčasťou našich životov.

Tak vezmite túto knihu.

Otvorte ju.

Začítajte sa.

Pretože všetci raz zomrieme.

Ale kým žijeme, milujeme, snívame a komunikujeme, je dobré aj premýšľať a plánovať.

Eva Borušovičová, režisérka a spisovateľka

Úvod

Pamätám si, ako mi kamarát ukázal facebookový profil svojho známeho, ktorý pár dní predtým zahynul pri autonehode. Bol to zvláštny pocit. Prezerali sme si jeho posledné príspevky a fotky. Všetko, čo v nich písal, malo zrazu úplne iný kontext. Keď sme si čítali o jeho plánoch na leto, cítil som nepríjemné kŕče v žalúdku. Videli sme starostlivo naaranžovanú fotku jedného z jeho posledných obedov. Profilovú fotku s autom, v ktorom jeho život vyhasol. Sledovali sme momenty smerujúce k jeho poslednému dňu v živote. Drobné radosti človeka, ktorý netuší, že koniec je blízko. Cítil som sa nepatrične a zmätene. Nikdy som sa so smrťou na Facebooku nestretol a nevedel som, ako mám reagovať.

Môj kamarát mi profil zosnulého ukázal, pretože sa so mnou chcel rozprávať o tom, čo sa na ňom dialo. V komentároch pod posledným príspevkom prebiehal konflikt medzi ľuďmi, ktorí mŕtveho poznali a ktorí reagovali na jeho nečakanú smrť. Všetci riešili otázku, či má jeho profil na Facebooku ostať alebo by mal byť čo najskôr zmazaný. A aj keď diskusia prebiehala v pokojnej atmosfére a slušne, bolo z nej cítiť napätie a silné emócie. Prebiehala tam malá vojna o to, ako by malo vyzerať správne smútenie na Facebooku.

Čím populárnejšou sa sociálna sieť stávala, tým viac som vo svojom okolí počúval podobné príbehy. O mladých ľuďoch, ktorí nečakane zomreli, ale na Facebooku boli naďalej prítomní. Príbehy o tom, ako smútiace rodiny a priatelia zahlcovali ich profily odkazmi, fotkami, piesňami. Sťažnosti ľudí, ktorým to pripadalo nemiestne, nechutné, zvrátené. Skúsenosti pozostalých, pre ktorých bol profil zosnulého miestom, kam si ho chodili pravidelne pripomínať. Nechápavé reakcie ľudí, ktorí sa s ničím podobným nestretli a nedokázali pochopiť motivácie tých, ktorí s mŕtvymi na Facebooku komunikovali.

Ja sám som našťastie smrť žiadneho svojho priateľa na Facebooku nezažil. Bol som však častým poslucháčom podobných príbehov. Čím viac ich bolo, tým intenzívnejšie som sa smrti v online prostredí venoval aj vo svojom sociologickom bádaní. Čoraz viac som si uvedomoval, že smrť blízkeho sa vďaka Facebooku stáva pre pozostalých menej definitívnou.

Vo svojich dvoch výskumoch na Masarykovej univerzite som si kládol v podstate tú istú otázku, a to prečo vôbec niekto smúti verejne a online?

V prvom som skúmal reakcie ľudí na smrť známej osobnosti. Hľadal som v nich podobnosti s náboženskými rituálmi, ktoré súvisia so smrťou.

V druhom výskume som sa zameral na menšie komunity smútiacich, ktoré vznikli na osobných profiloch zosnulých. Všímal som si, ako na mŕtvych spomínajú. Oba výskumy tvoria kostru knihy, ktorú práve držíte v rukách.

Nie je vôbec jednoduché odhaliť motivácie smútiacich na Facebooku, keďže ani oni samotní často svoje správanie nevedia vysvetliť. V tejto knihe tak na otázky smrti na Facebooku nenájdete definitívne odpovede. Pokúsil som sa však poskladať dohromady zaujímavé otázky, netradičné perspektívy a skutočné príbehy ľudí, ktoré zdôraznia, ako sa smrť v posledných rokoch zmenila.

Smrť

„Čím ste vy, boli sme aj my.

Čím sme my, budete aj vy.“

Populárny stredoveky ́ epitaf

Prečo by nás smrť mala zaujímať? Väčšina ľudí sa tejto téme inštinktívne vyhýba. Pri práci v reklame je jednou z najťažších disciplín snaha predať niekomu životné poistenie. Pripomenúť niekomu, že jedného dňa umrie, totiž nie je najlepší začiatok rozhovoru. Smrť preto nie je témou, ktorú by ste radi otvárali na večierku. Skúste sa jej venovať profesionálne a je len otázkou času, kedy vás niekto označí za morbídneho.

A predsa sme smrťou fascinovaní a aktívne ju vyhľadávame, dobrovoľne a pravidelne. Stala sa takou dôležitou súčasťou popkultúry, že sa už bez nej nezaobíde žiaden televízny seriál či film. S napätím sedíme pred obrazovkami a čakáme, ktorú z postáv tím scenáristov obetuje na konci série, aby udržal našu pozornosť ďalší rok.

Zatiaľ čo reálna smrť, ktorá sa človeka týka, je často tabu, tá z umenia a popkultúry je všade okolo nás. Tieto dva druhy smrti od seba prirodzene oddeľujeme a výsledkom je zvláštny tanec. Zároveň o smrti hovoríme, zároveň nie. Nie je to však žiadna novinka. Smrť je prítomná už v tom najstaršom umení a v priebehu dejín zastávala najrôznejšie pozície. Je farebná a rozmanitá a najlepším dôkazom jej mnohoznačnosti je množstvo kníh, ktoré o nej boli napísané.

Ani humanitní vedci nenechávajú smrť jednotlivcov bez povšimnutia. Nie je to totiž len biologický jav, ktorý sa týka hlavne medicíny. Smrť človeka má mnoho spoločenských dopadov, najmä na jeho bezprostredné okolie – na rodinu, priateľov, kolegov. Ľudia sa odjakživa snažili so ...

Koniec ukážky