Aľa Rachmanovová

Študenti, láska, Čeka a smrť

Denník ruskej študentky

(1916 – 1920)

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

pre~media

2011

Z nemeckého originálu Alja Rachmanowa: Studenten, Liebe, Tcheka und Tod. Tagebuch einer russischen Studentin

Salzburg, Anton Pustet 1931, preložila Zuzana Demjánová

Redakcia Richard Roth, Martin Búr

Vydala Premedia Group, s. r. o., Bratislava 2011

Návrh obálky: Igor Slovák

Design: Aňa Ostrihoňová

Prvé vydanie

Copyright © 1931 Alexandra Rachmanovová

Translation © 2011 Zuzana Demjánová

ISBN 978-80-970661-2-3

1916

„Len keď sa riadiš vlastným svedomím,

môžeš hovoriť bez bázne.“

(Protopop Avvakum, 17. stor.)

24. september 1916

Dnes mám narodeniny. Sedemnásť rokov. Prebudila som sa v zvláštnej nálade, sama som nevedela prečo. Cítila som sa úplne inak ako doposiaľ. Ako zvyčajne som vstala o šiestej. Izba bola zaplavená lúčmi raňajšieho slnka. Otvorila som okno do záhrady a rozosmiala sa, nevediac prečo. V záhrade kvitli posledné astry, pokryté strieborným srieňovým závojom, ba aj tráva sa ligotala ako striebro. Biela mačka prechádzala záhradou a opatrne dvíhala labky. Obloha bola jasná a modrá, plná malých páperových obláčikov. Všetko žiarilo, hoci už bola neskorá jeseň. V diaľke sa trblietala modrá rieka, cez ktorú sa klenul dlhý železničný most.

Podišla som k zrkadlu a skúmala v ňom svoj obraz, akoby som sa videla prvýkrát. Áno, presne tak som to cítila, akoby som sa nikdy predtým nebola videla...

Upútali ma najmä moje oči. Vraj sú pozoruhodné. Spolužiačky vravia, že v mojich orientálne krojených očiach je prísľub tajomstva. Dnes som v nich celkom zreteľne videla proroctvo neobyčajného života. Hlboko som sa do nich zahľadela, ako do jazera, nedovidela som však na dno. A čím dlhšie som sa do nich dívala, tým väčšiu radosť som mala z toho, že mám len sedemnásť rokov a celý život pred sebou. Celý život! Aké nekonečné šťastie!

Potom som začala pozorovať svoje telo, akoby som ho tiež videla prvýkrát. Najväčšiu radosť som mala zo svojich pŕs, no pohľad na ne mi zároveň vohnal červeň do líc. Ach, keby ma teraz niekto videl. Veď včera Lida Kovalevská o mne povedala, že myslím len na filantropiu a knihy! Dlho som sa umývala a keď som sa začala utierať, opäť som sa mimovoľne pozrela do veľkého zrkadla, ktoré visí oproti vani. Študovala som svoju šiju, o ktorej ľudia vravia, že je krásna, oblé ramená, útle boky a štíhle dlhé nohy. Dokonca som si rozpustila vlasy, ktoré v hustých vlnách splývali až ku kolenám a tešila som sa z toho, že sa môžem do týchto čiernych vĺn zahaliť ako do plášťa. Vtom ma opäť premkol ostych. Bola som šťastná, že vyzerám „práve takto“, no zároveň som mala pocit, akoby som vykonala niečo nepekné a nízke. Nečakala som na slúžkinu pomoc, rýchlo som si obliekla biele šaty, pripla bielu ružu na prsia a zišla do kuchyne.

V dome ešte všetci spali. Slúžka zalomila rukami, keď ma uvidela, lebo som sa opäť umyla a obliekla bez jej pomoci. Potom mi zablahoželala k narodeninám. Má ma veľmi rada. Ulice boli celkom prázdne, stretla som len niekoľko robotníkov. Šla som na raňajšiu omšu do katedrály.

Tam som sa postavila do rohu k mojej obľúbenej ikone milostivej Matky Božej. Dlho som jej hľadela do očí, ktoré sa v svetle lampy temne leskli. Tak dlho som sa do nich vpíjala, až sa mi zdalo, akoby jej oči ožili a priamo do môjho vnútra z nich prúdila veľká sila, sladká milosť. Do očí sa mi vtisli slzy, začala som sa modliť, bez slov. Sama neviem, za čo som sa modlila, o čo som prosila. Chcela som odpustiť všetkým, ktorí sa voči mne previnili. Chcela som poprosiť o odpustenie tých, ktorým som ublížila. Vtom som si však uvedomila, že som vlastne nikomu nič zlé nespravila a že ani mňa nikto dosiaľ neurazil. Ani neviem prečo, zrazu som zosmutnela.

Keď som sa vrátila, rodičia už boli hore a v mojej izbe boli rozložené narodeninové darčeky. Ach, koľko ich bolo! Bol tu krásny nový stojan a veľká škatuľa s olejovými farbami, nový denník v nádhernej väzbe – v zelenej koži, do ktorej je vyrazené zlaté pero – denník, do ktorého práve teraz píšem, a veľa kníh, po ktorých som už dlho túžila: Schopenhauer, Dejiny ruskej literatúry a romány Oscara Wilda. A krásny akvamarínový náhrdelník! Rodičia vedia, že nemám rada zlaté šperky a že akvamarín je jediný drahokam, ktorý nosím. Ďalej tam bol prsteň, tiež s akvamarínom, sladkosti, kvety a moje prvé dlhé šaty, ktoré si budem obliekať na univerzitné prednášky. Bola som dojatá. Z každého darčeku som vycítila starostlivú lásku a náklonnosť. Uvedomila som si, že sa mi od najútlejšieho detstva plnili všetky priania a opäť som zosmutnela. Myslela som na to, že nemám komu by som čo odpustila.

Usilovala som sa byť veselá a vďačná, no v srdci som cítila úzkosť. Ako prvá z mojich spolužiačok mi prišla zablahoželať Maňa Beľajevová. Je dcérou vdovy po felčiarovi a je veľmi chudobná a nepekná. Hneď po maturite musela začať pracovať, aj keď túžila študovať na univerzite. Priniesla mi maličkú bonboniéru, ktorá ma potešila, no zároveň som zrozpačitela. Vedela som, že pre ňu nebolo jednoduché kúpiť mi tento skromný darček.

„Aľa, si dnes akási smutná!“ povedala.

„Som veľmi nešťastná.“

Prekvapene sa na mňa pozrela.

„Závidím ti, Maňa!“

„Ty – mne? Ty – mne?“ opakovala a zrazu sa malá, tichá Maňa rozhorčila a zvolala: „Čo ešte chceš? Si bohatá, krásna, nadaná, máš úžasných rodičov, gymnázium si skončila s vyznamenaním, ty si...“

Niekoľkokrát som ju chcela prerušiť, no márne.

„Každý ťa má rád,“ pokračovala, „pôjdeš na univerzitu, máš pred sebou skvelú budúcnosť...“

Zakryla som jej ústa rukou a povedala jej to, s čím som sa ešte nikomu nezverila: „Som príliš šťastná, a preto som nešťastná! Mám všetko, všetky želania sa mi plnia, všetci ma milujú a ja milujem ich. Môj dnešok je ako včerajšok a ako zajtrajšok, a keď si pomyslím, že to tak bude aj o desať rokov, zmocňuje sa ma hrôza. Všetko, čo mám, Maňa, som dostala zadarmo. Ani nadanie ma nič nestálo. Kreslím, píšem básne, tancujem a neviem čo ešte všetko! Nič ma však neteší. Túžim po starostiach, utrpení, boji! Chcem zažiť biedu a núdzu, nenávisť! A potom si chcem všetko vydobyť sama, vlastnými rukami, až potom budem šťastná!“

Maňa zbledla od strachu.

„Mlč, Aľa, mlč, ako strašne sa len rúhaš! Čo ak ti osud všetko vezme, čo ak sa stane to, po čom si teraz v akomsi nešťastnom rozmare zatúžila?“

Zmocnila sa ma úzkosť, no ovládla som sa a objala som Maňu smejúc sa: „Ach, veď nech, nech mi len osud všetko vezme! Potom si začnem budovať nový život a nový osud a budem šťastná!“

Maňa odchádzala rozrušená, skutočne sa o mňa bála.

Po nej prišla Lidočka Kovalevská so svojou Miss. Nevstúpila, ale vletela do izby, ako to už bolo jej zvykom. Hodila sa mi okolo krku a skoro mu udusila záplavou bozkov.

„Počuj, Aľa, ako dlho budem ešte takto žiť? Už čoskoro budem mať štrnásť rokov a neustále som zavretá s Miss ako v klietke, od rána do večera mám lekcie francúzštiny, nemčiny, angličtiny, fyziky, píšem eseje a bohvie čo ešte. Čítať môžem len príbehy o vzorných dievčatkách... Mimochodom, prečo ma rodičia nezapísali do dákeho penzionátu alebo gymnázia, prečo sa musím učiť doma?“ spýtala sa ma a náhle zvážnela.

„Pravdepodobne sú toho názoru, že je to takto lepšie!“ odvetila som.

„Nie, nie, tu niečo nehrá, Aľa! Nezdám sa ti zvláštna?“ spýtala sa a v jej tvári sa zračil smútok i prosba. Pozorne som sa na ňu zahľadela, aj keď som ju dokonale poznala. Vysoká, štíhla, napriek trinástim rokom, a napriek búrlivým protestom zošnurovaná korzetom, pretože „mladá dáma musí mať peknú postavu“. Mimovoľne, tak ako vždy, keď som ju niekoľko dní nevidela, som obdivovala jej nádherné zlatožlté vlasy a jemnú tvár s veľkými hnedým očami a čiernym obočím.

„Nie, nie, na tvár sa mi nepozeraj, pozri sa na moje ruky a nohy!“

Vedela som, že tie znepokojovali aj jej matku, lebo boli nezvyčajne veľké. Lidočka nosila topánky číslo 39! A jej ruky boli nielen veľké, ale aj červené, odporne červené!

„Aľa, všimla si si niekedy, že ani môj otec, ani moja matka nemajú také ruky?“

Zasmiala som sa a povedala som: „Ale možno mal práve také ruky tvoj starý otec alebo tvoja stará mama!“

„Nie, moji rodičia sú aristokrati a môžeš vziať jed na to, že v rodine kniežaťa Dolgorukova, ani v rodine Kovalevských, nikto takéto ruky ani nohy nemal!“

„Čo tým myslíš?“

„Ani sama neviem. Ale niekedy premýšľam...“

Lidočke sa zatriasol hlas. Usilovala som sa ju upokojiť. Inokedy to nebývalo ťažké, no tentoraz sa mi to nepodarilo.

„Tak mi teda povedz, prečo ma neprijali do Ústavu pre šľachtičné? Viem celkom určite, že rodičia o to žiadali. Prečo ma skrývajú doma? Prečo som ustavične len s Miss? A kto je tá žena z mojich spomienok? Celkom jasne sa na ňu pamätám. Bola som malá a náhodou som zablúdila do kuchyne. Tam, na stolčeku, sedela chudobne oblečená žena. Keď ma zbadala, začala plakať a vopchala mi do ruky kus medovníka. Preľakla som sa a utiekla, no teraz musím na tú ženu stále myslieť. Chcela by som sa rozpamätať na jej tvár, ale nedarí sa mi to! No niečo je zvláštne – jej ruky... a moje...“

„Ale Lidočka, ty máš ale fantáziu,“ zvolala som.

„Niečo predo mnou ukrývajú! Kým to nezistím, nebudem mať pokoja!“

Výraz jej tváre bol presýtený zlobou, takou zvláštnou zmesou detskej veselosti a zlomyseľnosti. V črtách jej sa zračila takmer krutosť.

„Mimochodom, dnes som sa opäť rozprávala s Petuchovovou,“ povedala po chvíli.

„Kde? Kedy?“ spýtala som sa zdesene.

„V kostole. Miss sa práve rozprávala s manželkou generála Vojnického, keď tu ku mne pristúpila a spýtala sa ma, či som hovorila s otcom, ako mi poradila.“

„Lidočka, ako sa môžeš rozprávať s Petuchovovou? Je to predsa sestra revolucionára, ktorého tvoj otec poslal na Sibír. Tvoji rodičia tým nebudú veľmi nadšení!“

„Chcem len vedieť, čo predo mnou taja!“

„Chce len pomstiť brata!“ presviedčala som ju.

„To je možné, ale aj tak spravím, čo mi poradila!“

„A čo ti poradila?“

„Čoskoro sa to dozvieš!“ povedala a zlovestne sa usmiala.

Z chodby sme začuli hlasy mojej mamy a Miss. Lidočka sa rýchlo hodila do kresla a pošepla mi: „Daj mi veľa bonbónov! Dostala som trest za včerajšok! V prítomnosti takého vysokého tmavého pána, neviem ako sa volá, som sa spýtala otca, či má nemanželské dieťa!“

„Ale, Lidočka!“ povedala som zdesene. „Čo si to zase vyviedla? To určite nemáš z vlastnej hlavy!“

„Nie, to mi poradila Petuchovová!“ pošepla mi a napchávala si vrecká bonbónmi. „Tak, ešte toto marcipánové prasiatko a bude sa to dať vydržať, aj keby ma zatvorili na tri dni a nechali o chlebe a vode pre tie nemanželské deti.“

„Čo ti ešte poradila?“ spýtala som sa jej rozrušene, no Lidočka mi už nestihla odpovedať, lebo do izby vstúpila moja matka a Miss, ktorá mi hneď zablahoželala. Ospravedlnila Lidočku. Povedala, že dnes večer nemôže prísť na večierok, pretože jej nie je dobre a musí si ísť včas ľahnúť. Lidočka jej za chrbtom vyplazila jazyk a povedala rozmaznaným hlasom: „Ale Miss, veď ja som zdravá!“

Miss sa však tvárila, akoby nepočula, ešte raz mi poblahoželala, povedala, že Lidočkini rodičia večer prídu a rozlúčila sa s nami.

Kto bola tá žena, na ktorú sa chcela Lidočka tak veľmi rozpamätať a čo vlastne chcela Petuchovová? Vedela niečo o Lidočkinom pôvode? Bola som veľmi znepokojená, keby niet mojich narodenín, hneď by som bežala za ňou, aby som sa jej spýtala, čo jej tá žena poradila. To som však nemohla spraviť, každú chvíľu mali totiž prísť hostia.

Na dnešný večierok sa vôbec neteším. Ako rada by som ho strávila sama vo svojej izbe alebo s Maňou Beľajevovou, ktorá je milá, jednoduchá a úprimná, alebo ešte lepšie s nejakými deťmi. Bohužiaľ si matka myslí, že dievčatá dnes musia byť „do sveta“, zúčastňovať sa bálov a večierkov! Zvyčajne protestujem, dnes však chcem rodičom spraviť radosť, sú takí šťastní, keď ma vidia v spoločnosti!

25. september 1916

Moja prvá myšlienka patrila Lidočke. Keďže za ňou pred desiatou nemôžem ísť, napíšem zopár riadkov o včerajšom večierku. Bol hlučný a veselý. Mladí spievali, tancovali a hrali sa na kvetinovú poštu. Dostala som niekoľko blahoželaní, niektoré z nich boli veľmi nežné.

Pozvaná operná speváčka zaspievala zopár piesní, medzi nimi aj Maj so mnou zmilovanie! Myslela som na Vadima Verchovského, celý večierok by som obetovala za jediný riadok od neho. Hosťom sa páčila najmä pieseň, ktorá je teraz v našom meste veľmi populárna: spieva sa v nej ako Nemci utekajú pred kozákmi a ako ich kozáci prenasledujú. Všetci sú ňou nadšení a myslia si, že vojna musí pokračovať do víťazného konca. Len advokát Piotr Vasilievič Bykov odporoval. Rozrozprával sa o obetiach, ktoré musia prinášať mužici a robotníci a o nespokojnosti, ktorá medzi nimi vládne. Všetci sa naňho vrhli. Najmä manželka vicegubernátora Zinaida Vasilievna Pesocká sa rozohnila: „Vojnu treba viesť až do víťazného konca! Rusko musí zvíťaziť! Dala by som aj to posledné!“ zvolala.

Zinaida Vasilievna je naozaj obdivuhodná patriotka. Vlastného syna prinútila ukončiť gymnázium o pol roka skôr, aby sa mohol prihlásiť ako dobrovoľník a odprevadila ho skoro až na front. Úbohý Koľa, nebolo mu to práve po chuti, zvlášť preto, že musel doma zanechať svoju nevestu Natočku.

Aká krásna je Zinaida Vasilievna, keď rozpráva o svojej láske k vlasti! Vysoká, snedá, s čiernymi blčiacimi očami stála pred nami ako bohyňa. Keď sa však takto rozohnila, povedal jej Piotr Vasilievič jemne a pokojne, tak, ako to vie len on: „Hovoríte tak zanietene o láske k vlasti... Prečo si teda po tom, ako došijete šaty pre ranených, sadáte k čaju podľa spoločenského rebríčka? Hovoríte o ,ľude‘, ale nechcete s týmto ,ľudom‘ ani len sedieť za jedným stolom! Najprv pije čaj ,spoločenská špička‘, potom ,lepšia spoločnosť‘ a nakoniec ,obyčajní ľudia‘!“

Zinaida Vasilievna očervenela a ostro mu odvetila: „Milujem vlasť a národ, náš ruský ľud, ale to ešte neznamená, že si sadnem za jeden stôl s dcérou dákej kuchárky!“

Pri týchto slovách som sa mimovoľne pozrela na matku Lidočky Kovalevskej – očervenela a sklopila hlavu. Alebo sa mi to len zdalo? Piotr Vasilievič sa po týchto slovách taktiež rozpálil a odsekol: „Je zrejmé, že dnes šijú len ,obyčajné ženy‘, len dcéry kuchárok, dámy sa totiž venujú zábave a klebeteniu!“

Opäť sa všetky naňho vrhli, ale on sa pohotovo usmial a pokojne povedal: „Ale dámy, upokojte sa, absolútne sa nechcem miešať do záležitostí vášho komité. Chcel som vám len poradiť, aby ste nestavali príliš vysoký múr medzi seba a ľud, v mene ktorého vynakladáte také úsilie.“

Po jedle sa opäť hovorilo o politike a neúnavný Piotr Vasilievič rozprával o vláde. Všimla som si, že hovorí o cárovi zvláštnym, takmer pohŕdavým tónom. Všetci prítomní – okrem Zinaidy Vasilievny – sa zhodli na tom, že zodpovedné ministerstvo¹ je nevyhnutnosťou. Potom začali rozprávať o Rasputinovi, čo zaujalo celú spoločnosť. Lidočkina matka sa rozhorčovala, že dcéry jej priateľky musia študovať na tej istej škole, ako dcéry toho „mužika a zlodeja koní“. Znova som sa pozorne zahľadela do tváre pani Kovalevskej a zdalo sa mi, že niečo nie je v poriadku, akoby jej rozhorčenie nebolo úprimné. Vtom sa Lidočkin otec na ňu pozrel a vstal. Poklopkal po pohári a povedal, že má pre nás dôležitý oznam.

Keď všetci stíchli, začal: „Dnes bol u mňa Anatol Ivanovič Volkov. Prišiel sa rozlúčiť, lebo bol menovaný za gubernátora N...!“

Tieto slová zaúčinkovali ako bomba. Nastal hrozný hluk, miestnosťou sa ozývali výkriky. Nik tomu nemohol uveriť. Bezvýznamný úradník, ktorého naše dámy ani len neprijímali vo svojich domoch, sa stal gubernátorom!

„Sám mi ukázal list, v ktorom mu Rasputin oznámil menovanie. Napísal mu: „Teš sa. Si gubernátorom. Grigorij.“

Tu si všetci spomenuli, že pani Volkovová, neobyčajne krásna žena, si vždy vedela nájsť cestičku k Rasputinovi. A že to ona ho poprosila, aby spravil z jej manžela gubernátora. Celé mesto sa vtedy smialo tej drzosti a velikášstvu. Teraz si však spomenuli aj na Rasputinove slová, ktorý, tak to aspoň tvrdila pani Volkovová, povedal: „Nik, kto prosí, neodíde odo mňa bez toho, aby nedostal, o čo prosí.“

„Takže predsa!“ – „Podcenili sme vplyv toho mužika!“ – „Po takom čase!“ Všetci hovorili jeden cez druhého a rozčúlene preklínali Rasputina. Zinaida Vasilievna sa skoro rozplakala a tvrdila, že Rasputin cára zhypnotizoval, inak by sa také niečo nemohlo stať. Všetci boli zdeprimovaní. Anatol Vasilievič, taká nula, sa stal gubernátorom len preto, že Rasputinovi sa páči Sofija Ľvovna. Inžinier Bojarščinov povedal, že videl, ako Rasputin pri akejsi hostine vybral jesetera z misy holými rukami. Červená omáčka vraj kvapkala na obrus a on rybu roztrhol a položil spolustolovníčkam na tanier, pričom grófky a kňažné oslovoval Mašenka a Lisaňka. „Dámy,“ povedal, „a keby ste videli tie špinavé nechty! Mal na sebe rubašku, ktorú vraj ušila sama cárovná, široké, čierne, zamatové nohavice a vysoké čižmy natreté dechtom! Po večeri jedna z prítomných šľachtičných pobozkala tie jeho laby a objala jeho smradľavé čižmy!“

Také strašné veci sa nedali ani počúvať. Zinaida Vasilievna zvolala rozhorčene: „To je lož, výmysel! Robia všetko preto, aby zdiskreditovali cársku rodinu v očiach ľudu!“

„Nie, nie, to nie je lož!“ povedal inžinier vážne a zosmutnel. „Videl som to na vlastné oči.“

A povedal to takým tónom, že zrazu všetci stíchli.

26. september 1916

Lidočky niet. Lidočka je mŕtva! Odmietam tomu uveriť. Prvýkrát zomrel niekto, kto mi bol blízky.

Včera som bola veľmi znepokojená a vybrala som sa o desiatej za ňou. Stretla som ju už na ulici, bola celkom bez seba: klobúk mala nakrivo, bola bez kabáta, hoci bolo veľmi chladno, šaty mala porozopínané tak, že bolo vidno jej holé prsia. Vyzerala, akoby zošalela. V rukách držala niekoľko papierov a keď ma zbadala, chcela sa mi vyhnúť.

Schmatla som ju však za rameno: „Kam chceš ísť? Čo je to s tebou?“

Zdalo sa, že ma nespoznáva. S rozšírenými očami na mňa zízala a zrazu vykríkla: „Ľudia, dobrí ľudia, poďte všetci sem, pozrite sa na mňa! Nie som dcérou grófky Dolgorukovovej. Mojou matkou je slúžka Plotnikovová! Som jej nemanželské dieťa!“

Mávala papiermi, ktoré jej začali vypadávať z rúk. V tom okamihu sa začali okolo nás zhlukovať ľudia. Niektorí sa smiali, iní sa čosi pýtali, či sústrastne mrmlali. Niekto zahvízdal a jedna žena povedala: „Ech, ech, s tým dieťaťom nie je čosi v poriadku!“

Pochopila som, že musím Lidočku okamžite odviesť domov. S pomocou jednej zo žien som pozbierala papiere. Na jednom z nich som mimovoľne prečítala: „Tajný radca Kovalevskij adoptuje nemanželskú dcéru slúžky Plotnikovovej.“ Vzala som Lidočku za ruku a ponáhľala som sa s ňou domov, tentoraz ma nasledovala poslušne. Tvár mala zaliatu slzami. Na schodoch sa na nás vyrútila pani Kovalevská a od zlosti celá bez seba udrela Lidočku do tváre. Dievča sa zrútilo na zem. To som už nevydržala a rozbehla som sa domov. No mala som radšej zostať, lebo sa zdalo, že v tom dome všetci zošaleli.

Doma nebol nik. O jedenástej prišla Lidočkina komorná a priniesla mi pokrčený kus papiera. Bolo na ňom napísané: „Drahá Aľa! Umieram. Už nemôžem ďalej žiť. Teraz už všetko vieš. ‚Matka‘ ma zbila. Volám sa Plotnikovová a moja matka ma mala za slobodna. Som dcérou ženy, ktorú som videla len raz v živote, tej, ktorá mi vtedy dala perník. Zamkli ma do kúpeľne. Spravila som, čo mi poradila Petuchovová. Ukradla som otcove kľúče od stola a našla som tam tie dokumenty. Umieram, pretože nemôžem ďalej žiť. Prosím odovzdaj tento prvý a posledný list mojej pravej matke. Jelizavete Alexandrovne ale odkáž, že umieram nenávidiac ju! Ukradla ma mojej matke! Bozkávam ťa, moja drahá Aľa!“ Samozrejme, že som sa hneď rozbehla ku Kovalevským. Keď mi komorná otvorila dvere, hneď som vedela, že sa stalo niečo strašné. Počula som jačanie pani Kovalevskej. Bolo to hrozné. K Lidočke ma nepustili. Miss mi povedala, že sa pred chvíľou obesila v kúpeľni. Doktor, ktorého hneď zavolali, už nemohol nič spraviť. Pohreb bude zajtra.

28. september 1916

Lidočkin pohreb bol veľmi honosný. Prišlo celé mesto. Oficiálne zomrela nešťastnou náhodou. Pochovali ju do rodinnej hrobky. Jelizavetu Alexandrovnu odviezli z pohrebu domov v hlbokom bezvedomí. Tajný radca neplakal, ale pohľad na neho lámal srdce.

Zostala som ešte dlho na cintoríne a nevedela som sa spamätať. Neďaleko Lidinho miesta posledného odpočinku sa nachádza zvláštny pomník. Prichádzajú sa naň pozrieť ľudia zo široka-ďaleka. Veľký železný ovál predstavuje tvár. Oči a ústa sú vykrojené tak, že z nich vyrastá tráva a okolo celého náhrobku sa ovíja obrovský železný had. Vedľa hada je napísané: „Prekliatej dcére, otec, ktorý ju preklial.“

Hovorí sa, že to úbohé dievča sa zaľúbilo do herca. Otec jej nechcel dovoliť, aby sa zaňho vydala. Nakoniec s ním utiekla a otec ju preklial. Herec však dievča zakrátko opustil a ona sa utopila. Otec dal na jej hrob osadiť tento pomník, ktorý vyvoláva vo všetkých hlbokú hrôzu.

Môžu sa ľudia skutočne nenávidieť tak, že ich ani smrť nezmieri? Aj Lidočka zomrela nenávidiac ženu, ktorá pre ňu spravila viac ako ktokoľvek iný. Ženu, ktorá ju vychovávala trinásť rokov ako vlastnú... Prečo?

29. september 1916

Dnes som šla s Natočkou Voronkovovou do študentskej kancelárie. Chceli sme, aby nám pridelili nejakú prácu. Vo svetlej miestnosti sedel pri veľkom stole vysoký, blonďavý študent s veľmi ľahkovážnym a plytkým výrazom v tvári. Mal oblečenú bielu rubašku pochybnej čistoty a len tak si tam sedel s rozopnutými vrchnými gombíkmi a špinavými nechtami. Keď nás zočil, nevstal, lenivo zívajúc na nás zakýval, aby sme pristúpili. Zdalo sa mi, že je opitý. Vtom som oľutovala, že som sa sem vybrala, cítila som sa nemotorne a neohrabane, celkom ako dieťa.

„Nuž, čo si prajete, súdružky?“ spýtal sa s úsmevom.

„Chceli sme sa len spýtať, či by sa pre nás nenašla nejaká práca,“ povedala som placho a vzápätí som sa na seba nahnevala, že neviem svoju plachosť potlačiť.

„No samozrejme, práce máme, koľko len chcete!“ zvolal študent a vyskočil zo stoličky. Pristúpil k nám, chytil nás okolo pásu a chcel nás odviesť ku stolu. Vyslobodila som sa z jeho objatia a o krok som cúvla. Takto sa ku mne ešte nikto nesprával. Je to bežné? Správajú sa takto študenti? Zasmial sa a zvedavo si ma prezeral.

„Z ústavu?“ spýtal sa krátko.

„Nie, študovala som na gymnáziu!“

„Jediná dcéra?“

„Nie, sme tri.“

„No, na študentku sa zatiaľ veľmi nepodobáte!“

„Neprišli sme si poklebetiť, prišli sme sa spýtať, či môžeme nejako pomôcť...“ povedala som zmätene. Študent si nás premeral od hlavy po päty, nahlas sa rozosmial a zobral do rúk akúsi knihu.

„Potrebujeme nutne byty. Mnoho študentov nemá kde bývať. Môžete nám pomôcť tým, že nájdete ubytovanie pre študentov a tiež voľné miesta domácich učiteľov, na ktoré by mohli nastúpiť!“

Dal nám osvedčenia, ktoré sme vyplnili a odišli sme.

Cestou sme sa rozprávali o svojich dojmoch. Z princípu som nechcela hovoriť o niekom zle, preto som Natočke nepovedala, že sa mi študent nepáčil, len že sa mi zdal zvláštny.

„Rozmaznalo nás gymnázium,“ povedala. „Do takej miery nás izolovali od gymnazistov a žiakov reáliek, že ani nevieme, ako sa máme správať, keď sa s niekým z nich stretneme. Možno je takéto otvorené kamarátstvo úplne bežné a všetci sa tak správajú.“

„Nepáči sa mi, keď ma niekto, koho vidím prvýkrát, chytá dôverne okolo pása!“ rozhorčila som sa.

Čoskoro sa nám však obom vylepšila nálada, tešilo nás, že môžeme byť verejne činné, že stojíme takpovediac vo víre života a robíme niečo pre spoločnosť. Doma sme sa za pár minút naraňajkovali a šli sme opäť do mesta zháňať ubytovanie pre študentov. Počasie bolo mizerné, premokli sme až na kožu, to však ešte väčšmi pozdvihlo našu dobrú náladu. Boli sme presvedčené, že nie je nič dôležitejšie ako zháňanie vhodného ubytovania. Mimochodom, ľudia boli veľmi neochotní a nehrnuli sa do prenajímania izieb študentkám a študentom. Väčšina z nich si myslela, že všetci študenti sú revolucionári, opilci či hazardní hráči a že všetky študentky majú prinajmenšom uvoľnené mravy. Skrátka, mysleli si, že s takým typom podnájomníkov má človek len problémy.

„A nebodaj aj slečny študujú?“ pýtali sa.

„Také ako vy by sme aj na byt vzali, ale tí ostatní, čo chodia, ach jaj!“

„A koľko vám platia, že sa túlate po meste v takomto počasí?“ pýtala sa nás jedna žena. Keď sme jej povedali, že to robíme zadarmo, povedala nám prísne: „Koľko podpätkov zničíte! A vaši rodičia budú musieť zaplatiť za nové!“

Vlastne mala pravdu. Išlo o dobročinnosť na cudzí účet. Rozhodla som sa, že sa tiež poobzerám po nejakom doučovaní, aby som si niečo zarobila. Potom sa môžem s pokojným svedomím venovať práci pre verejné blaho. Po príchode domov som naliehala na rodičov, aby prenajali aspoň jednu izbu študentovi či študentke, máme predsa osem veľkých izieb a nás je len päť. Matka dlho váhala, no napokon súhlasila.

3. október 1916

Toľko nových dojmov! Ani neviem čím mám začať, či prednáškami, študentmi, alebo naším novým podnájomníkom. Začnem asi s ním. Myšlienka na prenajímanie jednej z izieb znepokojovala matku natoľko, až som oľutovala, že som ju na to nahovorila. Všetkým študentkám a študentom, ktorí prišli, sa nesmierne páčila veľká, svetlá izba, no oni sa vôbec nepáčili matke.

Potom prišla Dáša a oznámila, že v salóne čaká nový študent. Tento sa ale vôbec nepodobal na ostatných. Bol elegantne oblečený, mal svetácke spôsoby, no napriek očividnému sebavedomiu pôsobil skromne. Nebol taký zelenáč, ako tí pred ním, mohol mať dvadsaťšesť, dvadsaťsedem rokov. Nič sa nepýtal, nič nepožadoval, len si prezrel izbu a povedal: „Ak nemáte nič proti, nasťahujem sa hneď dnes večer.“

Matka ešte stále váhala, bol to predsa prvý cudzí človek, ktorého si vpustila do bytu. Začala mu zoširoka a do detailov popisovať „podmienky“. Nespomínam si presne na jednotlivé z nich, ale boli veľmi tvrdé. Podľa nej by bolo ideálne, keby bol nový podnájomník éterickou bytosťou bez tela, len aby nespôsoboval žiaden hluk. Jej poslednou a najdôležitejšou podmienkou bolo, aby sa vracal domov do polnoci a aby neorganizoval v izbe žiadne študentské schôdze.

„Po prvýkrát, všakže, milostivá pani?“ spýtal sa jej študent s účasťou, lebo matkine oči sa začali zalievať slzami.

„Áno, moja dcéra, ktorá je študentkou, na tom trvala!“ odpovedala mu plačlivým hlasom.

„Študentka?“ spýtal sa udivene. „Bol som presvedčený, že slečna dcéra navštevuje ešte gymnázium.“ Pritom si ma tak pozorne premeral, až som zrumenela. Je to taký hlúpy zvyk! Vždy zrozpačitiem a očerveniem práve vtedy, keď je to úplne nevhodné! Mimochodom, veľmi ma rozhorčilo, že ma pokladal za gymnazistku. Vyzerám naozaj tak mlado, že mi nikto nechce priznať ani len sedemnásť rokov?

Nový podnájomník súhlasil so všetkými podmienkami a ešte dodal, že jeho známi neorganizujú nijaké schôdzky, že vedie pokojný život a večer vôbec nechodí von. Potom sa rozlúčil, pričom sa na mňa veľmi dlho pozeral, až som opäť očervenela. Matka sa dlho prechádzala po salóne a vravela si pre seba: „Je pekný, dobre oblečený, skromný, ale ktožehovie...“

Hrýzlo ma svedomie, nuž som sa pokúšala matku upokojiť. Vtom sa ozval opäť zvonček, nový podnájomník sa vrátil a za ním kráčali dvaja sluhovia s dvoma veľkými cudzokrajnými kuframi a dvomi dlhými ťažkými debnami, ktoré vniesli dnu. Podľa batožiny sa dalo usúdiť, že ide o zámožného človeka, nič nenaznačovalo, že by bol študentom. Matku však znepokojovali ťažké debny, ktoré muži len s veľkou námahou niesli. Čo v nich len mohlo byť?

„Čo ak je to predsa len anarchista a ukrýva v nich dáky pekelný stroj? Čo potom?“ nariekala matka. „Pošlem hore slúžku a vyžiadam si jeho doklady! Nechcem za nijakých okolností spať pod jednou strechou s revolucionárom, za nijakých okolností!“ Dáša priniesla teda jeho doklady, matka si ich prečítala a tvár sa jej rozjasnila: „Náš podnájomník je šľachtic z Moskvy a je docentom na univerzite,“ povedala spokojne. Ale už o pár sekúnd sa opäť zachmúrila, uvažujúc, prečo sa hneď nepredstavil ako docent.

Vo svojej izbe som začala o docentovi premýšľať. Je prvým vedcom, ktorého som videla tak zblízka. Veľmi ma zaujal. Všetci ľudia ma zaujímajú. Neustále sa pokúšam vcítiť sa do každého človeka a som presvedčená, že v každom je niečo neopakovateľné. Pokiaľ ide o docenta, matkine obavy sú úplne neopodstatnené, nikdy by som sa doňho nemohla zaľúbiť. Ešte nikdy som nebola zaľúbená a ani neviem, aký je to pocit. Je niečo, za čo sa veľmi hanbím. Každého muža, ktorého stretnem, takpovediac prirovnávam k sebe, hľadám. Všimla som si, že som to začala robiť až v posledných týždňoch. Počas štúdia na gymnáziu mi boli všetci muži ľahostajní, učenie a knihy ma celkom napĺňali. Teraz sa však v mojom živote objavilo niečo nové, akási závislosť od mužov. Prichytávam sa pri tom, ako sa im chcem zapáčiť a to ma rozčuľuje. Nejaký hlas zvnútra ma láka robiť veci, ktoré sa mi nepáčia, a predsa som ním taká zaujatá. Aj docenta som si „prirovnala“, či sa ku mne nehodí: nie, nehodí. Je príliš pekný a príliš šťastný, takzvaný „krásny muž“ to v nijakom prípade nesmie byť!