Objavte úžasný svet elektronických kníh na:

www.ibookmarket.sk

www.ibookmarket.cz

ebook Copyright © 2012 iAdverti

ebook creator © 2012 iAdverti

All rights reserved.

© Vydalo Literárne informačné centrum 2010

Námestie SNP 12, 812 24 Bratislava

www.litcentrum.sk

Zostavil a edične pripravil Ján Gbúr

Redakcia Marta Bábiková

Návrh obálky Mojmír Zmija

Grafická úprava Mojmír Zmija

Prvé elektronické vydanie

© Salustio Alvarado, René Bílik, Renáta Bojničanová, Vivien Cosculluela,

Veronika Dianišková, Miroslav Dudok, Ján Gbúr, Ivica Hajdučeková,

Dana Hučková, Viliam Jablonický, Ján Kačala, Zuzana Kákošová,

Milan Kendra, Július Lomenčík, Alla Mašková, Adelaida Mezeiová, Ivo Pospíšil,

Valeria Kovachova Rivera de Rosales, Dubravka Dorotić Sesar, Marta Součková,

Mária Szabová, Lukáš Šútor, Eva Tibenská, Anna Valcerová

Design © Mojmír Zmija 2010, Cover design © Mojmír Zmija 2010

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

www.iadverti.com

ISBN 978-80-8119-048-3

ÚVOD

150. výročie narodenia významného slovenského spisovateľa Martina Kukučína bolo zaradené do kalendára kultúrnych výročí UNESCO na rok 2010. Literárne informačné centrum v Bratislave, Katedra slovenskej literatúry a literárnej vedy Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave, Ústav slovenskej literatúry Slovenskej akadémie vied v Bratislave, Filozofická fakulta Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach, Asociácia organizácií spisovateľov Slovenska, Klub nezávislých spisovateľov, Filozofická fakulta Prešovskej univerzity v Prešove si pripomenuli toto výročie sériou podujatí vrátane medzinárodných vedeckých konferencií a seminárov prístupných aj širšej verejnosti. Podujatia poskytli príležitosť nanovo a na úrovni súčasnej literárnej vedy prehĺbiť interpretačné sondy do Kukučínovho rozsiahleho literárneho diela. Oslovili sme preto literárnych vedcov, jazykovedcov, prekladateľov, ale aj iných zástupcov literárnej komunity na Slovensku a v zahraničí, aby na týchto konferenciách a seminároch prezentovali svoje pohľady na dielo najznámejšieho slovenského prozaika realistickej generácie.

V tejto súvislosti si dovoľujem pripomenúť niekoľko skutočností súvisiacich s doterajším výskumom Kukučínovho rozsiahleho diela:

Literárnovedná reflexia Kukučínovho slovesného umenia prešla rozličnými vývojovými etapami. Na jej začiatku boli hodnotiace postrehy Kukučínovho súčasníka a literárneho kritika J. Vlčka, ktorý sa vcelku úspešne pokúsil načrtnúť syntetický obraz Kukučínovho literárneho profilu vo svojej knihe Dejiny literatúry slovenskej(1890). Neskôr sa spisovateľovej tvorbe venovali J. Škultéty, S. H. Vajanský, T. Vansová, E. Maróthy-Šoltésová, B. Slančíková-Timrava, P. Bujnák, F. Votruba, L. Nádaši-Jégé, Š. Krčméry, F. Kleinschnitzová, B. Haluzický, D. Chrobák, J. K. Šmálov, S. Mečiar, J. Menšík, M. Chorváth, I. Kusý, M. Tomčík, A. Mráz, M. Pišút, R. Brtáň, S. Šmatlák, M. Prídavková-Mináriková, J. Števček, P. Liba a i. Dvojzväzkovú monografiu J. Nogeho Martin Kukučín tradicionalista a novátor (prvá časť vyšla roku 1962, druhá roku 1975) a knižnú prácu O. Čepana Kukučínové epické istoty (1972) možno považovať za doteraz najdôkladnejšie spracované portréty Kukučína prozaika. J. Pašteka zasa podrobne analyzoval tri Kukučínove divadelné hry (Komasácia, Bacúchovie dvor, Obeta) v dvoch svojich knižných prácach Pohľady na slovenskú dramatiku, divadlo a kritiku I. (1998) a Slovenská dramatika v epoche realizmu (1990). Nemožno nepripomenúť divadelnú inscenáciu Kukučínovho čitateľsky najznámejšieho románu Dom v stráni, ktorú dramaturgicky (P. Pavlac) a režijne (Ľ. Vajdička) pripravila Činohra Slovenského národného divadla v Bratislave v roku 2008.

Popri rozsiahlom a serióznom výskume spisovateľovho diela, ktoré v ostatnom čase malo, žiaľ, viac-menej príležitostný charakter, sa objavili aj zjednodušujúce výklady, ktoré Kukučína predstavili len ako „kalendárového“ autora, mapujúceho prejavy života v archaickom dedinskom prostredí, resp. prozaika podliehajúceho dobovým čitateľským konvenciám.

Zámerom organizátorov podujatí pod spoločným názvom Hviezda Kukučín – výročie UNESCO bola prezentácia prehĺbených literárnovedných interpretácií Kukučínovho slovesného diela, a to nielen „kanonických“ prozaických prác, ale aj jeho málo alebo menej známych próz, divadelných hier, cestopisov, publicistických príspevkov, prípadne rukopisov, ktoré tvoria neodmysliteľnú súčasť spisovateľovej tvorivej cesty od raného realizmu po poprevratové prozaické dielo. Najvýznamnejšie z tých to podujatí boli: medzinárodná vedecká konferencia Kukučín v interpretáciách (9. júna 2010 na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave), medzinárodná vedecká konferencia Oravské motívy v diele Martina Kukučína a širšie kontexty jeho diela (10. júna 2010 v Dolnom Kubíne), odborný seminár venovaný prózam Martina Kukučína zo školského prostredia (11. júna 2010 na Literárnom gymnáziu v Revúcej), medzinárodná vedecká konferencia Literárny odkaz Martina Kukučína, súčasná slovenská próza a poézia (29. apríla 2010 na Filologickej fakulte Univerzity Complutense Madrid), medzinárodný odborný seminár Prózy Martina Kukučína s pražskými motívmi (14. mája 2010 v Prahe).

Organizátori ponúkli účastníkom podujatí ako inšpiráciu množstva tém a tematických okruhov na referáty: Kukučínove listy ako zdroj biografického literárneho, kultúrneho a historického poznania autorovej tvorby; textologicko-editorské problémy pri vydávaní Kukučínovho diela; literárnohistorická recepcia Kukučínovho diela; ahasvérovská životná cesta M. Kukučína; epizodicko-fabulačný typ ranej Kukučínovej realistickej narácie; subjektivizujúca a filozofizujúca meditatívnosť Kukučínovej poprevratovej prózy; typizačné črty Kukučínovej literárnej postavy; Kukučínov románový fragment Syn výtečníka; problém viery a poznania v Kukučínovej tvorbe; recepčný kontext Kukučínovho diela; Martin Kukučín a český realizmus na prelome 19. a 20. storočia; koncepcia historizmu v poprevratovej prozaickej tvorbe M. Kukučína; literárnoestetická koncepcia realizmu Martina Kukučína; typologické vzťahy a súvislosti Kukučínovho prozaického diela; detské a školské motívy v Kukučínovom diele; Kukučínova próza s námetom zo školského prostredia; Kukučín ako dramatik; chorvátske motívy v Kukučínovej tvorbe; preklady Kukučínovej prózy; Kukučínova činnosť v slovenskom akademickom spolku Detvan; divadelné, televízne, filmové a rozhlasové spracovanie Kukučínových próz; princípy ľudovosti a hovorovosti Kukučínovej štylizovanej reči rozprávača a literárnych postáv; k problematike grotesknosti ako významonosného základu komiky a tragiky Kukučínových prozaických textov; literárny jazyk M. Kukučína; Kukučín ako literárny kritik; Martin Kukučína Matica slovenská; Martin Kukučín a  poprevratová česká a slovenská politická a spoločenská skutočnosť; žánrový profil Kukučínovej tvorby; cestopisná tvorba M. Kukučína; autobiografické motívy v Kukučínovej prozaickej tvorbe. Zaujali predovšetkým tie, ktoré určitým spôsobom korešpondovali so záujmom či literárnovedným smerovaním jednotlivých bádateľov. Kukučínovu tvorbu prehodnotili v širších komparatistických kontextoch, v kontextoch jeho prozaickej, dramatickej a dokumentárno-publicistickej tvorby, ale aj z pohľadu autorovej poetiky, jazyka a štýlu.

Väčšina príspevkov, ktoré odzneli na týchto podujatiach, je publikovaná v tomto zborníku. Za mimoriadne cenné možno považovať to, že ich autori nepristupovali ku Kukučínovmu dielu pietne, ale s osobnostným a vedecky otvoreným pohľadom. Osobitne to platí o generačne mladších autoroch. Niektoré príspevky sa zamerali na recepčne, bádateľsky a hodnotovo málo oceňovanú prózu M. Kukučína („jasenovský“ cyklus próz, románové fragmenty, či prózy s historickou tematikou), ktorá však má na vytvorenie komplexného obrazu spisovateľa podstatný význam. Aj tieto osobitosti prítomného zborníka sú, podľa mňa, predpokladom na to, že si nájde svojho pozorného čitateľa.

Ján Gbúr

HISTORIZMY, ARCHAIZMY, DIALEKTIZMY A INÉ ŠPECIFICKÉ VÝRAZY V POVIEDKE RYSAVÁ JALOVICA A PROBLEMATIKA ICH PREKLADU DO ŠPANIELČINY

Salustio Alvarado

Jedným z najzložitejších problémov, s ktorým sme sa stretli pri preklade poviedky Rysavá jalovica do španielčiny (preklad vyšiel knižne v roku 2004 pod názvom La novilla bermeja), bolo množstvo historizmov, archaizmov, zastaraných slov, dialektizmov a krajových slov, pomocou ktorých Martin Kukučín evokoval dedinské prostredie Oravy poslednej tretiny 19. storočia, kam situoval príbeh svojho diela. Naším prvoradým cieľom bolo „premiestniť“ súčasného španielskeho čitateľa zo začiatku 21. storočia do tohto prostredia, čo sa dalo dosiahnuť iba cez adekvátny preklad daných špecifických výrazov.

Hoci lingvisti presne definovali hranicu medzi nimi, v praxi zaradenie slov do týchto kategórií nemusí byť vždy jednoznačné. Pomerne jednoznačne je stanovený rozdiel medzi slovami považovanými za archaizmy a historizmy. Archaizmy sú štylisticky príznakové slová, ktoré sa v súčasnom jazyku bežne nepoužívajú, pretože sú v ňom nahradené inými výrazmi alebo synonymami. V literárnych textoch sa využívajú na charakterizovanie epochy a archaizovanie reči. Napríklad v španielčine za také možno považovať slová:

malastrugo — desgraciado, infeliz

atafea — hartazgo, empacho, indigestión

adjutorio — ayuda, auxilio

albeitar — veterinario

alfayate — sastre,

a v slovenčine:

činiť — robiť

riecť — hovoriť, povedať

merťuk — miera

árenda — nájom

lučba — chémia

merba — geometria

silospyt — fyzika.

Historizmy sa v súčasnom jazyku bežne nepoužívajú, ale na rozdiel od archaizmov pomenúvajú a označujú javy a predmety, ktoré už zanikli alebo sa prestali používať (ako reálie aj ako lexikálne jednotky patria minulosti). V španielčine by sme ako príklad mohli uviesť názvy zbraní: falconete, culebrina, carronada, arcabuz, almófar, jacerina, častí odevu: gonela, redingote, miriñaque, gorguera, justillo, herreruelo, pomenovania rozličných druhov meny: maravedí, cequí, cornado, doblón, mohúr, morrocota, alebo mier a váh: almodí, alquez, arpende, azumbre, cahíz atď. V slovenčine by sme za historizmy mohli považovať slová brigantína, hajtman, hákovnica, halapartňa, krinolína, morion, palcát atď.

Ako príklad archaizmu v Kukučínovej poviedke spomeniem slovo dohán v súčasnom jazyku nahradený výrazom tabak. Slovo dohán pochádza z maďarčiny (dohány), a to zo starej osmanskej turečtiny (duhan), a to zase z arabčiny (duhhān); použili slovo tabaco, keďže neexistuje žiadny iný archaický výraz.

Najväčší počet historizmov a archaizmov v poviedke Rysavá jalovica patrí do kategórie slov označujúcich miery a váhy.

Jedným z nich je výraz verdúnok, v SSL definovaný ako „1. stará objemová miera 2. stará váhová jednotka“. Náš prekladový postup pri tomto slove bol nasledovný: keď že výraz pochádza zo strednej hornej nemčiny (vierdung) a je odvodený od číslovky vier („štyri“), na jeho preklad sme zvolili analogický španielsky výraz cuartillo („štvrtina“), ktorý pochádza z toho istého indoeurópskeho koreňa (*kwetwōr). V slovníku DRAE nachádzame takúto definíciu slova cuartillo: „miera na tekuté látky, štvrtina azumbry, zodpovedajúca 504 ml“. Z uvedenej definície vyplýva, že náš preklad nie je z hľadiska presnosti celkom dokonalý. Ak by sme mali preložiť traktát o historických mierach a váhach, vzhľadom na nie celkom presnú ekvivalenciu medzi verdúnkom a cuartillom, takýto preklad by neobstál. Pri preklade Rysavej jalovice viac než na exaktnosti záležalo na pripomenutí doby, v ktorej ešte nebol zaužívaný jednotný systém mier a váh založený na metrickom a desatinnom systéme, a preto preklad verdúnok ako cuartillo považujeme za adekvátny. Spĺňa totiž svoju funkciu a v španielskom čitateľovi vyvoláva dojem starobylosti tým, že slovo označujúce zastaranú mieru sa používalo približne v tej istej dobe.

Podobnú situáciu bolo treba riešiť aj pri preklade iných dnes už zastaraných objemových mier, ako napríklad holba, slovo definované v SSL nasledovne: „1. stará dutá miera, 0,708 litra, 2. zastar. nádoba (približne pollitrová), pohár: h. vína.“ Slovo holba pochádza z dialektizmu rakúskej nemčiny Hålbe, zodpovedajúce normatívnej nemčine Halbe, definované v nemecko-španielskom slovníku ako „pinta, cotofre, stará objemová miera, približne ?litra“. Holba sme teda preložili výrazom cotofre, v DRAE vysvetleným ako „stará objemová miera na tekutiny, približne pol litra.“

Ďalším historizmom, označujúcim váhu, je funt. Z ruštiny фунт „libra“, z nemčiny Pfund „to isté“, a to z latinčiny pondus „váha, závažie“. V SSJ je slovo definované ako „staršia váhová jednotka, asi 40 dkg, libra.“ V tomto prípade sme volili preklad libra, pričom v DRAE je tento historizmus definovaný ako „stará kastílska váhová miera, rozdelená na 16 uncí, zodpovedajúca 460 g, v ostatných španielskych regiónoch s kolísavou hodnotou“.

Latinizmus cent sme do španielčiny preložili iným špecifickým latinizmom quintal. Túto možnosť sme volili preto, lebo toto slovo má v poslednej inštancii rovnaký koreň ako cent. Quintal totiž pochádza z arabčiny (qant․ār), a to cez sýrčinu (qant․īnår), gréčtinu (κεντενάριον), latinčinu centenarium – „váhová miera zodpovedajúca 100 librám“.

Výraz merica je v SSJ definovaný ako „1. staršia dutá miera s obsahom asi deväťdesiat litrov, 2. staršia plošná miera poľa (asi 918 m²)“. Na jej preklad sme použili slovo fanega, pochádzajúce z arabčiny fanīqa: „vrece na prenášanie zeminy“, a v DRAE definované ako „1. objemová miera na sypké látky, v kastílskom použití rozdelená na 12 celemínov a zodpovedajúca 55,5 litrom s dosť rozdielnym použitím aj v iných španielskych regiónoch, 2. plošná miera na meranie pozemkov používaná v Kastílii a rozdelená na 576 estadalov štvorcových, zodpovedá 64,596 árom. Jej použitie v jednotlivých španielskych regiónoch variuje.“ Je zjavné, že hoci obe miery nie sú celkom zhodné z hľadiska ich presnej hodnoty, v umeleckom preklade sú istotne adekvátne, lebo obe označujú dnes už zastarané miery, ktoré boli používané v tom istom období a ich hodnota bola tiež približne rovnaká.

Ďalším zdrojom historizmov a archaizmov v Kukučínovej Rysavej jalovici sú pomenovania označujúce mince a meny.

Jedným zo slov tohto okruhu je krajciar, z nemeckého Kreutzer, odvodené od Kreuz, a to z latinského crux „kríž“. V SSJ je toto slovo definované ako „drobný peniaz, stý diel zlatky v bývalom Rakúsko-Uhorsku“. V zhode s etymologickým pôvodom tohto slova sme ho preložili ako cruzado, podľa DRAE „minca, ktorá mala na rube kríž“.

V Rysavej jalovici sa slovo krajciar používa vo význame „stý alebo šesťdesiaty diel zlatky“, treba mať však na pamäti, že na rozdiel od španielskeho výrazu cruzado, ktorý jednoznačne a výlučne patrí medzi historizmy, v slovenčine existuje aj dvojtvar grajciar, čo je hovorové slovo ešte stále používané aj v súčasnom jazyku vo význame „minca nízkej hodnoty“, čo by sa zase mohlo preložiť ako „perra“ alebo „chavo“. Takémuto prekladu sme sa vyhli, pretože by bol, prirodzene, nesprávny.

Na etymológii sme tiež založili preklad slova šesták, čo je kalk z nemčiny Sechser (a to zase kalk z latinčiny sextans). V SSJ je slovo definované ako „rakúsko-uhorská minca, šiesty diel zlatky“. Do španielčiny sme slovo preložili ako sextante, v zhode s etymologickým základom slova, keďže všetky tieto slová majú spoločný indoeurópsky koreň *sek’s; sme si však vedomí toho, že uvedené slovo označuje reáliu vzdialenú kontextu Kukučínovej poviedky, pretože podľa DRAE ide o „medenú mincu používanú starými Rimanmi, vážiacu dve unce a majúcu hodnotu šestiny asu“.

Na druhej strane halier, čiže „stý diel koruny, najmenšia jednotka korunovej meny“ sme preložili bez väčších pochybností ako céntimo, teda ako „stý diel akejkoľvek celej meny“.

Zradný pre španielskeho slavistu môže byť výraz červenec, podľa SSJ „starý medený peniaz“, pretože si ho na prvý pohľad možno pomýliť s ruským slovom червонец – „zlatá minca v hodnote troch rubľov“ – používaná v 18. storočí (v súčasnom jazyku „desaťrubľová bankovka“). Keďže v slovenčine červenec označuje nie zlatú, ale medenú mincu, preložili sme tento výraz slovom calé, podľa DRAE „medená minca v hodnote jedného cuarta, teda štyri maravedí“. Calé sa tiež používa, treba povedať, že viac v katalánčine než v španielčine, a väčšinou v pluráli, ako synonymum peňazí. Pokiaľ ide o jeho etymológiu, pochádza zo španielskej rómčiny kalé/kaló – „čierny“ (porov. staroind. kāla „čierny“), pričom toto pomenovanie si minca vyslúžila vďaka svojej tmavej farbe, ktorá ju odlišovala od striebornej mince nazývanej blanca „biela“ alebo parné, zo španielskej rómčiny parné/parnó – „biely“ (porov. staroind. pān․ ․dú „bledý, biely“).

Obzvlášť zložitý problém pre nás predstavoval preklad slova šajn/šajna, pochádzajúceho z nemčiny Schein – „osvedčenie, potvrdenie, certifikát, šek, zloženka, lístok, kupón, tiket, formulár, atď.“, v SSJ definovaného ako „papierový peniaz zavedený v rakúskej monarchii roku 1813.“

Ako prvá možnosť prekladu slova šajna bol výraz asignado s významom zloženka, zmenka atď. Avšak asignado ako platidlo má veľmi špecifický význam, pretože označuje podľa DRAE „zmenku, ktorá slúžila ako platidlo vo Francúzsku v časoch Veľkej revolúcie“. Keďže ide o výraz úzko spätý s dejinami Francúzska, v Rysavej jalovici by určite vyznel neadekvátne, takže napokon sme zvolili slovo oveľa neutrálnejšie a všeobecnejšie: bono, podľa DRAE „zmenka, platobná alebo úverová poukážka vydávaná zvyčajne štátnou pokladnicou, či priemyselným alebo obchodným podnikom“. K ideálnemu riešeniu prekladu slova šajna by sa akiste dalo dopracovať výskumom dobových dokumentov (diplomatické správy a nóty, periodiká, osobná korešpondencia atď.). Pri ňom by sa dalo zistiť, ako sa v tej dobe pomenúvali devalvované bankovky, ktoré vydávala rakúska monarchia, aby uniesla náklady spojené s vojnami proti Napoleonovi, avšak i takýto približný preklad sa nám zdal prijateľný, keďže ide o umelecký text, a nie odborný text o historických menách.

Mnohé dialektizmy, ktoré Martin Kukučín použil v Rysavej jalovici, si tiež vyžadovali originálne riešenia. Takmer dobrodružným sa javil náš postup pri preklade slova mernô, v SSJ definovaného ako „prípitok pri pomerení sa dvoch protivníkov“. Nepochybne najjednoduchším, a nie neprípustným riešením by bol preklad tohto výrazu perifrázou „convite de reconciliación“, doslova „prípitok na zmierenie“. Tento perifrastický výraz sa nám však zdal príliš dlhý a ťažkopádny, a keďže slovo mernô sa v Rysavej jalovici vyskytuje mnohokrát, takýto preklad by pôsobil ako zdĺhavý a brzdil by dynamiku textu. Hľadali sme preto také riešenie, pri ktorom by slovo bolo nahradené slovom, a to nás doviedlo k výrazu caristias, tiež označujúcemu stretnutie na znak zmierenia. V DRAE nachádzame definíciu caristias ako „rodinné stretnutie, ktoré Rimania každoročne uskutočňovali 18. a 20. februára na znak zmierenia alebo potvrdenia pokoja a mieru medzi príbuznými“. Zjavným nedostatkom takéhoto riešenia by bolo, že historický a vysoko klasický pojem by nebol v zhode s jednoduchým dedinským prostredím Kukučínovej poviedky; túto možnosť sme teda vylúčili.

Naše riešenie sme napokon založili na skutočnosti, že mernô má priamy súvis so slovom oldomáš, preloženým pomerne ľahko použitím arabizmu alboroque. Pri našej úvahe sme vychádzali z jednoduchej matematickej rovnice:

oldomáš – alboroque mernô – x,

z ktorej vyplýva, že za x nebolo možné dosadiť nič iné ako ďalší arabizmus, a ak by takýto arabizmus neexistoval, bolo si ho treba vymyslieť. Tejto úlohe bola priaznivo na klonená aj skutočnosť, že v španielčine sa mnohé arabizmy viažu práve na dedinské prostredie, reálie a zvyky.

V prvom rade sme vzali do úvahy, že mernô etymologicky súvisí so slovom mier („paz“) a pomeriť sa („reconciliarse“). V arabčine bolo teda treba hľadať slovo podobného významu, a takýmto slovom je dÇz․sulh․ , čo znamená „mier“, z jeho koreňa zároveň možno odvodiť verbálne substantívum 3. formy mus․ālah․a („reconciliación“, čiže „zmierenie“). Pripodobiac toto slovo arabčine používanej v starobylom Al-Andalúse bolo treba k nemu pridať určitý člen, takže vznikol výraz al-mus․álah․a, pričom etymologické dlhé ā sa vokalizovalo na a, keďže emfatická výslovnosť spoluhlásky y ․s zabránila fonetickému javu známemu ako imāla, t. j. zmena ā na e.

V zhode s pravidlami adaptácie arabských slov do stredovekej kastílčiny, tak ako ho vysvetľuje Federico Corriente (1999, 9 – 65), zo slova al-mus․álah․a by vzniklo slovo *almoçálafa, po adaptácii do modernej španielčiny almozálafa. Týmto spôsobom teda vznikol neologizmus „sui generis“, ktorým bolo možné jednoducho a elegantne, bez použitia perifrázy, preložiť slovenský dialektizmus mernô. V súvislosti s tým si dovolím spomenúť anekdotu súvisiacu so zrodom tohto neo-arabizmu. Keď som si chcel overiť jeho správnosť, napísal som môjmu milému učiteľovi D. Federicovi Corrientovi, profesorovi arabského jazyka na Filozofickej fakulte v Zaragoze:

Milý Federico,

potreboval by som s Tebou konzultovať jednu vec. Hovorí Ti niečo slovo almozálafa?

S pozdravom

Salustio Alvarado

Na moju otázku som dostal nasledovnú odpoveď:

Milý Salustio,

som rád, že si sa ozval. Nie, almozálafa mi síce nič nehovorí, ale ide o formálne dokonalý arabizmus, ako určite aj sám vieš, a vôbec by nebolo ťažké „porozumieť“ jeho významu, ak by bol zasadený do kontextu. Dúfam, že to nie je „výtvor“ nejakého arabistu....

Zdravím Ťa

Federico.

Zdá sa, že pre Dr. Corrienta nebolo problémom vytušiť, aký pôvod má naša almozálafa, čo však toto slovo v žiadnom prípade nijako neznevažuje. Vytváranie neoarabizmov bolo pomerne bežnou praktikou arabistov v 19. storočí; prečo by sme sa teda k tejto tradícii nemohli vrátiť aj v 21. storočí? Napokon je to legitímny postup ako akýkoľvek iný, oveľa elegantnejší a tradíciou podloženejší než hromadné importovanie anglicizmov. Navyše, slovná zásoba španielskeho jazyka by sa ním mohla obohatiť práve tam, kde chýbajú pôvodné výrazy.

Ďalšou zložitou úlohou pri preklade Rysavej jalovice bolo hľadanie španielskych ekvivalentov výrazov pomenúvajúcich regionálne špecifiká, v jazykovede tiež označovaných ako regionalizmy alebo krajové slová. To, aké ťažké je v inom jazyku pomenovať niečo, čo nie je známe mimo svojho, či už užšieho alebo širšieho, regiónu, dobre vedeli misionári, ktorí museli preložiť Otčenáš do jazykov národov, v ktorých na jedálnom lístku chýbal chlieb. V týchto prípadoch si treba pomôcť inými riešeniami, buď perifrázami, alebo približným prekladom. V Kukučínovej poviedke je takýmto mliečny výrobok bryndza, z rumunského brânză, v SSJ definovaný ako „výrobok z ovčieho syra“. Tento produkt v Španielsku vôbec nie je známy, pričom azda najpodobnejším výrobkom by mohol byť pyrenejský formatge de topí. V tomto prípade sa nám ponúkali dve možnosti prekladu, pričom žiadna z nich nebola ideálna: buď ponechať slovo bryndza s vysvetlením v poznámke pod čiarou, alebo dať prednosť všeobecnému výrazu „queso“ „syr“, tiež s vysvetlivkou pod čiarou. V tomto prípade sme zvolili druhú možnosť.

Inokedy je zase možno zvoliť si cestu približného prekladu, čo je riešenie, ktoré sme aplikovali v prípade slova medovník, v SSJ definovaného ako „pečivo z medu, múky, vajec a voňavých korení, často formované do rozličných podôb“, čo sme preložili ako alajú, z arabčiny al-h․ ašū „el relleno/náplň“, v DRAE definované ako „pečivo z mandlí, orechov, píniových orieškov, jemných korení a medu“. Keďže pri výrobe oboch typov pečiva sa používajú podobné ingrediencie, ako med, koreniny a múka, myslím si, že približný preklad bol najlepším riešením, pričom arabizmus znova poslúžil aj na to, aby textu dodal archaický nádych.

To isté platí aj pri výraze zaliepanec, podľa SSJ „koláčik plnený bryndzou“. Keďže základným komponentom tohto pokrmu je bryndza, teda druh syra, na preklad sme použili arabizmus mojábana, z arabského muğabbana („vyrobená zo syra“), v DRAE definovaný ako „placka z múky a syra“.

Pokračovať v uvádzaní podobných príkladov by sa dalo aj ďalej, ale myslím, že tie, ktoré som uviedol, stačia na to, aby som podal obraz o riešení problematiky špecifických výrazov v preklade Rysavej jalovice do španielčiny.

Literatúra

CORRIENTE CÓRDOBA, F.: Diccionario árabe-español. Madrid: Instituto Hispano-Árabe de Cultura, 1977.

CORRIENTE CÓRDOBA, F.: Diccionario de arabismos y voces afines en iberorromance. Madrid: Gredos, 1999.

KUKUČÍN, M.: Rysavá jalovica – La novilla bermeja. Edición, introducción, traducción y notas por Salustio ALVARADO y Renáta BOJNIČANOVÁ. Madrid: Centro de Lingüística Aplicada Atenea, 2004.

Zoznam skratiek

DRAE: Diccionario de la Real Academia Española. Vigésima segunda edición. Edición en CD-ROM. Madrid: Espasa Calpe, 2003.

SSJ: Slovník slovenského jazyka, I – VI. Bratislava: SAV, 1959 – 1968.