Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Myjava

Ján Trokan

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2014 Petit Press

Copyright ePub version © 2015 iAdverti

Copyright © 2014 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Eva Lužáková, Katarína Tínesová, Bohumil Kosa, Andrea Jánošíková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0086-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Pôvodná publikácia

Ján Trokan. Mijava s novim vekom. Básen v čtirech zpevoch od Jána Trokana rodom Mijavana. F. X. Škarnicla a sinov. Skalica 1851. 180 s.

Bibliografické poznámky

Mijava s novim vekom. Básen v čtirech zpevoch Od Jána Trokana rodom Mijavana

V Skalici, písmom a tlačivom Fr. Xav. Škarnicla a Sinov

1851

Slovo Mijavi k Čtenárom

Hromohlasné tri Mijavské zvoni nové, pozdravili v príchoďe svojem okolité obce naše, ozvali sa aj v súsedném Kostelném, a prihovorili sa aj ke mne jako krajanovi hlasom milozvučním; rozehrjalo to ducha a srdce moje, tak povstala básen tato. — Už som bol dokonal Mijavu, už som bol na ceste do tlače: boží ale tajní hlas ma z cesti vrátil; a v tom uderí zvon slobodi národom! Jako sa drželi Slováci v bojoch za tron a národ, čo nás potkalo, to já opisujem ve „Veku novém“ s kterim som spojil Mijavu už preto, že ona má poctivé méno a večnú památku v povstání Slovenska. Známí muži Štúr, Hodža, Hurban s mnohími Slováci pracovali ješťe pred vojnami na tom, abi Slováci bohatú a krásnú Slovenčinu prijali za reč spisovnú: chceli tu Slováka upozornit na jeho írečitost, ďedovízen a pripravovat jeho Samostatnost. Písali v tej reči Novini a pekné spisi; v tej reči oslovilí Slováka do boja za národnost, a tento za svoje vlastné slovo chiťení, bez vihovori chopil zbran za právo svoje. S túto Slovenčinu prešli pres more rudé, a tak je jim svatá aj po bojoch jako truhla úmluvi Izraelskím. Tak jako Samuel na mjeste kde zvítazil, vsadil do zeme kamen pamatní; tak Slováci kladú Slovenčinu do národa, aby bola živím pomníkom za národ ochráňení. Hodná velikích mužov mišljenka! Druhá strana tež hodné hlavi majúcá, chce mat Staroslovenčinu, Čechom a Moravanom príbuznú, abi tak pri společnej reči bol národ silnejší k odporu — a spuosobnejší k zadrženi národností. — Strana tato začíná za sebú tahat bratov Katolíkov, Bernolaka opúštajúcich; úkaz to pamatní a dúvod silní! Oboja strana má jeden dústojní cíl — zachovat a zvelebit národ; má svoje dúvodi, prátelov; ale sa ješťe neukázalo čo budeme! Rozumní človek pri všem sa obává; aj toto kalanje nastrašilo mnohích — ale prečo? však sa rozumní hádajú majúci jeden cíl! Už tedy bude záhubní boj tento, keď sa obeznáme, keď sa budeme jako nesvojina kacírovat, stíhat, a urážat. Títo rúznice sú neklamní znak života národného. Dovolte nám Vi mudrcovja prehovorit slovo o tom. Vi, kterí chcete utvorit národ Čechoslovanskí podla literi, a mat diplomatiku Staroslovenskú, nebuďte uprjamení na literu tak, abi sa zadalo násilje jednoťe ducha; nje nejednota literi, ale ducha, zabíjá národ — Poljaci! Jednota ducha nahradzuje jednotu literi: Slovanstvo Rakúské v časoch posledních! Na čo je reč národa? a kde sa vezme národ ked nebude čtenárstva, obecenstva, ked nezachopíme vrstvi pospolité? V tomto ohlade neni zbitečná tato odchodná cesta — po kterej ja kráčam. Nech se ujme jedním rázom Staroslovenčina v novinách a v školách, diplomatika Slovenčini bude lud sám, a tato bude žulovati čerství material do brusu Česko slovenského. Slovenčina vichovala básnikov víborních, majúli nebásnit? večna škoda! majúli prekladat djela svoje? Marínu, Dobré slovo, Vetín, snad preložíte, nie ale Slovenčinu Sladkoviča a Hodžu. A čo ztratilí Slovania že sú títo spisi slovenské? Jeli Čechovi nedostupňejšja Slovenčina, jako Nemčina, Francúzština jako nám Čeština? Slovenčina sa zdá bit nječo podstatného, je ona vrstevnica národa a veku jeho, dokjal slova dokjal človeka — dokjal rečí dokjal národa. Kebi sa hlavi obojej strany pokonali, okolnostmi donútení, čo aj ja srdečno žjadám, otazka Slovenčini neni dovršená; až ked sa ussadli národ, ked bude vládat sebú sám, vislovi svoje Credo — a zahrmi: sic volo, sic jubeo! Jaké to bude sic volo? a kedi to sic jubeo? to vec samostatnej budúcnosti národa. To čo Slovenčina bráni už neni rozkolníctvo, je to víhoda Rovnoprávnosti. Já som ctitel jednoti čechoslovanskej, ale aj milovnik pravdi, a nerádbich obetoval národ komplementom, spekuláciam a vďakom nespasním. Túžba moja je, abi sme sa do rozhodnutje znášali, a pamatali v tomto literném kálání, na všeobecnú našu reč — vzájemnost a zrozumenje. — Naša grammatika a diplomatika do rozhodnutja nech je znášenlivost! Ked budeme stíhat tích, kterí aj se škodú pracujú za národ; čo urobíme lenochom a neprátelom našim? Pobočních chodníkov sa nebojme; hladme na vuolu poctivú; budme všetkím všetko, abi bol lud bez víhovori. Kto chce mat národ pohromade, nech chitá lud za slovo a ruku. A toto bola moja vuola s Mijavú — abi ma rozumel lud obecní. Mi sme si už mnoho napovedali, shovorme sa aj s ludom naším, ukážme mu v jeho reči, jeho povahu. Mijavu posjelam v rúchu púvodném k rodinám slovenskím, v kterém stála v boji za národ; doprajte jej bit jednu literu v slovniku národa, jedním sinokvetom ve venci Slovenska. Je ona djeta toho času, v kterém mal na hrdle proces život národní! Nech je na památku potomkom, čo probovali prátelja ludu, abi spojili čjastku s celkom, dcéri s matku, lud s národom, Tatrana s Čechoslovanom! Hrdinskú Mijavu pozname po rečí, skutkoch, po domácem živote — a lásce k národu! Vi, kterí vedete národ, jako parník vozí, kivajte na tich, kteri po chodníkoch na železnicu ponáhlajú! Šetrite dobrú voulu pri spisovateloch odchodních, snad preto, že pravopisu stálého nebolo maňinu idúcich; abi ste nepadli do vini, kterú trescete na protivnikoch národa. Tito rúznice dajú material na stavbu chrámu národného. — Prijde pravopis, prijde jednota! Ja stojím s Mijavu medzi dvoma ohni — jako som mislil — tak som pisal, a už proroctva hrozbi o neodbitu počúvám! Prečo? nepišem Grammatiku ani Časopis, nechcem bit sektárom, prv lež povstal boj o literu, bola Mijava to, čo je; kteri že ma Slovák nerozumje! Jakbich šťastní bol, kebi Mijavu čítali ti, kterí ju rozumja, a aspon tí, kterím sa ona hodí!!

V Kostelném, dna 1. Januara 1851

Púvodca.

Spev I. Mijava[1]

Já prví zpjevám o velkej Mijave,

Prvé slovenské zástavi tam vjali,

Keď sa pohnul svet, a vek išjel k sláve,

A zakljaté sa Ríše pohíbali:

Keď zvolil národ „bit či ňebit“ heslo,

A zveril sinom verním loďe veslo.

Pjesen mi dali ti tri hrdé zvoni,

Čo národ k bojom hlučno vistrájali;

Boli to v dobe prvích bojov oni,

Čo na záhorí vstaňte! vizvánali;

Šturmové njesli: „Živ buď Císar!“ hlasi,

Keď sa rútili na trón zhubné časi.

Já som chotárnik s tú našu Mijavú,

Kďe sme v ďeťinstva útlích časoch žili,

A jako žjaci Surovinskú zdravú

Vodu, s Koléním[2] otcom naším pili,

Tam pri tej krásnej, milej boroviňe,

Kďe je studnička daná Karolíňe.[3]

Stojí Surovin, Polana, Brestovec,

Porjadje, Rúdnik, Lipovec, Poljanka,

Bakítka, Štvrťe, Hoštákí a kopec,

Zúbková, žjačkov malích radovánka;

Toto je chotár ludu Mijavského,

To hlavné údi ťela velikého.[4]

Už bi sťe sotva Mijavu poznali

Veliké, časté ohňe ju trápili;[5]

Ale Mijavci krajšú jej tvár dali,

A mestečko si švárno pristrojili;

Od Moravi se hradská rinkom honí,

Kďe pod škridlicú viďíš nové domi.

Práve sa s Jankom[6] mojim tam vistrájám,

Abi som viďel tú novú oslavu,

Pri posvjácaňi zvonov jako krajan,

Ťešil sa, plakal v radosťi s Mijavú;

Čo mi viďíme, ach! to ňeviďeli,

Ti; čo na vežu na stá zložiť chceli.

Tak ponáhláme až sme zadišení,

Až pri Sovinci Janko už ustával,

Kďes ti velikí buk, si už spálení?

Tu školskí žjaček regráciu mával;

Aj já som ňjekdi jeden deň tam svaťil,

Potom v hájičku maličkí sa ztraťil.

Škoda hájika, že musil ustúpiť

Pluhom a otkám ostrím klčovnicám,

Škoda že hájik ten ňeznala kúpiť

Obec bohatá vnukov zábavnicám:

Mňe sa už o ňom len tak jako sníva,

Ale Jankovi za nim ťeskno bívá.

Už na Baranci na vrchu stojíme,

Ach! jako hučja zúkol silné hori,

Tu je čo viďeť — tu sa pobavíme —

Tu je Mijava, tu sú jej komori;

Tušim volajú vrchi, hori, domi,

Kďe sú ti nové s hrdú vežú zvoni?

Tak jako bola horú ozbrojená,

Z doli a hori hrdú bukovinú,

Jako ňevesta v parte zapleťená,

Stojí Mijava s krásnú borovinú;

Vje náš Mijavan rubiská, plešini,

Zaodjať plášťom milej svej borini.

Sem poďte zmúdreť obce okolité,

Jaká borina z vímol sa vipíná;

Tam od Borovskích, chotár prebehňite,

Pozrite boki, čelo Surovína;

Kolko tisícov v tích prjelohoch leží,

Kďe si ňevídal ovsa, žita, reži!

Chotár Mijavskí traťí svú chromotu,

Berúc podobu dolnozemskej ňivi,

Lúki a role, sadi svú ňemotu,

Menja na zpevi, jako sám lud živí;

Jak sa s prírodú už duch veku pári,

A s požehnáňím nese obci dari.

Tam, kďe bívali prjelohi leňivé,

Hrdo si roste bujná jaťelina,

Kďe ta ihličje bodalo jedlivé,

V jásavém skoku húpá ozimina;

Tich devat ťisíc Mijavského ludu,

Ňepohrdá už kostrbatú hrudú.

Gazdovia peknú majú lichvu radom,

A koňe rezké, silné, vihlaďené;

Ňekrpaťejú krávi, ovce hladom,

Je to tam všetko lepšje podarené,

Jak sa dodala ta bistrá gazdina

Na pole jejich bujná jaťelina.

Rozumje tomu, Mijava mohútná,

Rostúcá počtom ba aj v majetnosti,

Obec veliká, jako hora zrutná,

Tahá si vlahu z dálki aj z blískosti;

Rakúsi, Uhri, Čechi, Trjest, Morava,

Prusko s Mijavú ruki si podává.[7]

Už iďe aj náš obratní Mijavec,

Postupním duchom na života stopu;

Prišjel na žilu, prišjel na svoj stavec,

A nezpúšťá sa na ťisícov kopu;

Sila Mijavi, neňí v ohromnosti

Chotára, tá je v ducha účinnosti.

V takích mišljenkách, Janko polom jasal,

A potom kúski ďeťinské viprával,

Kaďe ovečky krotké malí pásal,

Jak na prosniská Robinzóna brával;

Zpjeval pasáčkom — oni počúvali,

Za to ovečki jemu zavracali.

Už ti kopánka se mnú ňehovoríš,

Tis moje pjesňe svaté počúvala,

Snad sa ma kňaza už ostícháš, bojíš?

Tos ti, čo si mi hospodu dávala;

Preto, že si ti už vjac neňí moja,

Moja památka a hruda je tvoja!

Ti kríček malí v medzi virostení,

Na svojem mjesťe jako hotár stojíš!

Tis z ďedovizňe neňí visúďení,

Ti si svú ňivu ešťe pevno svojíš!

Stoj! a buď svedkom, že som omráčení

Hromom, pri ťebe zdichal preďesení!

Janko pútníček hore dolu známí

Volal ma pozrjet na ti krásné hori,

Tak sme leťeli na čelo Polani,

A rúcali sa pres seče obori;

Tam je Mijava, tam sú jej pokladi,

Ti silné hori, — Mijavi ohradi!

Ach! čo tu vidím nad Pecníkom v poli,

Štverhranné stlpi v zemi uďerené,

Žjal Bohu! to sú pre tích nové školi,

Kterí ňemajú školi vichoďené;

Ňeskoro je to už do školi vodiť,

Keď sa s obuškom dali chlapci chodiť.

Kto sa ňelaká huor, gule, temňice,

Čobi sa ten bál stlpov v čírém poli?

Keď snád preskočil v putách šibenice,

A celí svet sa zdá mu bit po vuoli;

Školskí tenkí prút; vjac koná v mladosti,

Jako puto, žalár, kat, meč v dospelosti!

Už sa bojá vjac lotri v obcách škripca,

Na kterí kmínov obce ťahávajú,

A do kolena, sťehna, pati, zhibca,

Preostrím šidlom v hňeve bodávajú:

V praskoťe rebjer ťjahnúc hore dolu,

A privádzajú lotrov k smrti buolu!

Z Polani Janko hranicu ukázal,

Kďe Uhri ruku Morave dávajú:

Za tri kopce íst, prisno mi zakázal,

Tu Rákocovci ešťe vali majú;

Tu sa Mijavci naši probovali,

Keď tu obrovskú hradskú budovali.

Bár je dolinka v Lještí milokrásná,

Mňa pri ňej zima trochu prejímala:

Tam na chotári, ó mišljenka strašná,

Tam obeseních zberba zpratávala;

Cigáni ďiví ťelo rúbávali,

A úradskí si s pompú strjelávali!

Takú pohanskú, divokú popravu

Rezkí duch kňaza, už na pohreb mení;

Aj tu kresťanskí duch má zas oslavu

Že k nešťastníkom barbar ďiví neňí:

Mi sa do božskej radi nemjechajme,

Bůh súdí dušu — mi ťelu hrob dajme!

Božja je to zem, kďe ludja padajú,

Prečo z cintera mrtvích viťískáme?

Prečo hoferi — pánov viháňajú?

Ze zeme matki, aj mi ťelo máme;

Hospodin volá hriešnú dušu k súdu,

Búrit zakázal do príchodu hrudu!

Turci ďivokí až sem ljetávali,[8]

Tam za Porjadim s plním reži vozom,

Mijavcov našich kďesi spopácali,

A mordovali kati mečom, nožom:

V jednej cisterni tá rež zavalená,

Ukazuje sa po dnes nezhraňená.

Prez Hamovanie leťeli sme skokom,

Bi nás ti ďivé nepopadli zmámi,

Po hustích sečjach leťeli sme bokom,

Až sme na Hreben prišli z tejto strani:

Tužbit studnička, z kterej dúha pila,

A pri studjence — belošatá Vila.

Čo že to má bit, mislím si v úžasu,

Dúha, bohina, sú poslovja boží,

Hlaďím na Janka, jeho zbledlú krásu,

Ko mňe sa túlí a k boku položí;

Tu dúha razom sedmišatá zhasňe,

A Vila prchnúc nechá písmo krásné.

Já som sa často a dost nad tím trúdil,

Kdobi dal predca to „Mijava“ méno:

Ale som tu já jako iní blúdil,

Až mi v tom písme všetko vijaveno:

„Tu na Hrebeni studnička Mijava,[9]

Vašej Mijave púvod, méno dává.“

Poďte sem, poďte Mijavské ďevenki!

V tejto studjence sú vodi zpátečné,

Nje pod kolesom; z Mijavki studjenki,

Naplňte hrnki velikopjatečné,[10]

Keď sa z Mijavki vodí napijete,

V lásce k národu, Bohu, ožijete.

Tu máte kopu štverej jaťelinki,

Kterú tak raďi za pásom nosíte:

Tu pri Mijavke sú šťastné zelínki,

Celé batohi jich tu nakosíte;

Tu ďivotvorná zelinka rostává,

Na kterej koscom aj kosa padává.

S Bohom studjenka! už ťa prežehnávám,

Tam na dalekú vo čjerné more cestu,

A jako kňaz ti kríž posvatní dávám,

Bež prez Mijavu k Tureckému mestu;[11]

Bratja zajatí jestli ešče žijú,

Nech sa slobodnej vodički napijú!

No, kdože lud náš učil botaniku?[12]

Kdo mu povedal, čo bol slavní Liné?[13]

A hla, ďivinu zná aj Veroniku,

Zdravje hladává v horkej jaťeline;

Aj toto matka príroda tajemstvo,

Dala Slovákom jako poručenstvo.

Jak zradovaní šli sme krížom krážom,

Až sme za chotár trochu zaskočili

Moravskí, a tu strelbu počuť razom

Strážních, čo po nás okom zamjerili;

Tužbit Mijavan na ti s Páni bohi,

Oprel sa pri nás, a mi s Jankom v nohi.

Jakí velikí dar boží sú hori!

Čo je tu zlata bár tu neňí baňi,

Kolko bohatstva majú ti komori;

Poď Čaba, Sarvaš, pozri v títo strani!

Vám ovce, a nám hori nesú rúno,

Aj tu je verťe, dobrobitu lúno!

Bár tímto horám často ublížili,

Náramné ohňe ludnatej Mijavi;

Bár nešanobi často oblúpili

Horu, od pati až do samej hlavi;

Predca na hori Mijavci sú páňi,

Uznávajú to Moravaňi sami.

A kdo zastavil na hori nápadi,

Kdože odehnal ti nezbedné rvački?

Kdo zahájil ti potomstva pokladi?

Kdo zkrotil ďivé na rubiskách prački?

Jak často život na své fúri kládli,

Mijavci ďetom, seba, horu kradli!

Keď prišla zima, tak tú krásnú horu,

Jak neprjaťela svojho napádali;

Rabovali tú vlastnú svú komoru,

Stocentové aj fúri nakládali!

Tak mordovali ludja seba, statki,

A hora silná išla na úchvatki.

Takejto zkázi rozumní sa lakli,

Vidjac jak mladé lesi, hori pustnú;

Chitili stranu horám a lud zhákli,

Vidjac, že domi a komíni hustnú;

A za to chválu vezmú od budúcích

Potomkov, v horách poklad mat majúcích.

Beda tím obcám v kterích neňí muža,

Jehožto slovo, nadevšetko platí;

Tam ňemotorná rmúti obec luza,

A život rezkí jak voda sa hatí;

Dokjal je v obcách prísnost spravedlivá,

Dotjal je obec živá, pohiblivá.

Beda vám v obcách predstavené hlavi,

Čo na súd ludu o vás málo dbáte;

Dúvera ludu je dar viššej slávi,

Hlas ludu, že je boží hlas, to znáte:

Dobrích luďí súd, mjenka verejnosti,

Je medallja mužov ve starosti.

Len si úbohích, to hrozné klnuťje,

Ňeberte bratja na svedomje svoje;

Kljatba je z višších svetov zablesknuťje,

A stíhá jak hrom kroki, skutki tvoje;

Kljatba za živa je prví súd boží,

Kljatba je svedek; beda komu hrozí:

Jedenást obcí s Mijavú sa pojí,

Jakí to chotár silní, rozložení,

V srdci Mijavi mestečko si stojí,

Kopaničjar je k stráži postavení;

Tu je mohútnich duchov veru treba,

Jako na púšti ribičjek a chleba!

Známé dolini sú tam: Klbečková,

Tá, čo krajnancom v búrkách nosí sená,

S Brestovcom úzkím milá Ticháčková,

Mijava hornja, mlíni obsaďená;[14]

Nad ňú Porjadje pekné sa vipíná,

Kďe stará žije Adámkov roďina.

Nad Petráši je Kržlje zklčované,

Pri Krmanovej njekdi kopanici;[15]

To Mijavskému ludu bude známé

Po náboženskej búrce a víchrici;

Tam po stodolách Krman biskup kázal,

Potom Mijave vjac sa neukázal!

Osudi muža toho sú nám známé,

A tak jich ňechcem ani pripomínať;

Mi devatnásté už storočie máme,

Na staré krivdi musíme zabívať;

Ti, čo blížili nám, už v hrobe hňijú,

Ňevinní vnuci, ňech v dobroťe žijú!

Na ti osúdi, které preleťeli,

Nad hlavu otcov našich utrápenú,

Veki novejšje kameň položili

S literú ducha, láskú pozláťenú;

Ludja, národi, často ju čítajťe,

A pokoj živím, pokoj mrtvím dajťe!

Hen od Devánov dolu pod Sekule,

Rozkošná údol k mestečku sa sa honí;

Pres tú sa rútja jako v bitkách gule,

Tam do Moravi ti tri hrdé zvoni;

Ti pekné lúki, lúčki, konopnice,

Rostúcej dajú Mijave ulice.

Janko ma vábi na Štemberk k chalúpce,

Kďe sme s Kolénim chorích navštívili,

Já jako chlapček s ním bol v blesku, v búrce,

Až sme na mjesto k bjedním pristúpili;

V prichoďe otca duši, v hromo-zvuku,

Ožili bjedni vistjerajúc ruku!

Ach tak čakáme na Vás jako, Boha!

Vi ulevíťe to naše súženje,

Zvolali; kňaz sa modlí a obloha,

Dává modlitbe vjeru a nadšenje:

Kňaz dari dává, hrom bije, déšť hučí,

Po prijímáňí jeden brat sa lúčí!

Ó ňerúcajte sto centové skali,

Na kňazskí úrad svetu Bohom daní!

Umjerajúcím ňebe bi sťe vzali,

Keďbi sa pohnul ten rád požehnaní;

Až keď kňaz s hrješnú dušú prehovoril,

Potom jej večnost ňebe pán otvoril.

Tu ze Štemberka, Dúbravi, Polani,

Nádherní pohlad leťí po Záhorí,

Tam je Čachtickí[16] hrad, hen Branča bráni;

Tam zas Ťematin, Brádlo, kopce, hori:

Mijava v stredu jako matka stojí,

Kam sa obcí húf okolitích strojí!

Ťisíce ludstva na rinku tam stojí,

V jarmačném hluku sem a tam sa motá,

Híbe sa ludstvo jako hora živá,

Tu zvon uďerí nastává ňemota;

V pravé polodňe lud a zástup tíchne,

Obnaží hlavu — a k ňebi si vzdichne!

V jeden ovčinec a v jedno „veríme“,

Ohromní zástup pokorno sa kloní,

Búdi jak oltár obstreté vidíme;

Veríme! z veže zvon posvatní zvoní,

A tu sa menja rinki v svaté chrámi,

Ludja v anjelov a ulice v stáni.

Len sami židja polodna ňemajú,

Ti sa v šjatoroch svojích sem tam melú,

Aj pod modlitbú luďí namikajú,

Len po penjazoch majú misel celú;

Dokjal sa zlato v „ňekošer“ ňezmení,

Ňebude židák Kristu pokrsťení.

Ale príďe čas v kterém zvon uďerí,

Všetkím národom na svetovém rinku!

Jedno „veríme“, všetki začnú vjeri,

A svetiť budú sveti tú hoďinku:

Buďe to prudké, hrozné okamžeňje,

Ale donese svetu vikúpeňje.

Bár je Mijava zdoli jako zhori,

Známú nám Bandú sklíčená jak v šlopci,

Predca v pokoji sú ťisícov zbori,

Za čo chvála, česť, buď Mijavskej obci!

Ba aj na to méno: „Hrajnoha“ nám známé,

Je z obecnej už knihi višibané.

Tu pod horami sedja kopaňice,

Horú, jak kurki sljepkú viseďené,

Domi to, sadi, role, konopňice,

Po návrší a rovňách rozestrené:

Kďe buki, dubi, chrasti, hori stáli,

Tam si chalúpki, domi posedali.

Kopaňice sú jak Švajčarsko krásné,[17]

Návršje pekné v dolinku sa honí;

Po vrškoch pasú djetki zpevohlasné,

Všetka majetnost k chalúpce sa kloní;

Lúki a role bežja až do dvora,

Koňe, ovečki hladja do pitvora.

Poďme už! volá Janko nachoďení,

Nastúpili sme tedi zpátkom cestu;

Už bol ten chotár ludom zatajení

Hrnúcím sa už ku posvjacke k mestu;

Tu rodičovja djetki vedú svoje,

Z vrchov a dolín, sipú sa jak roje.

Z Baranca ešťe oko moje beží,

Tam pod horu, kďe dobrí lud žije:

Ňejeden tam duch zahrabaní vezí

Bár len živorí a mislí že žije;

Zvonťe svitáňje ludu nové zvoni,

Ňech už ožije jak mrtvá zem hromi!

Plní mišljenek, jako zarazení,

Bol som na mezu pri Sovinci sadel,

Okom k mestečku dolu obráťení,

Na Turú-Lúku a Kíčeru hlaďel;

Cez Turú voda z huor Mijavskích teče,

V búrkách lavice, brvná, bjedním vleče.

Z Turej cez Prjetrž leťí do Šašťína,

Kďe zahmolené časom sená chváče,

S Moravú kalnú pri rumoch Ďevína,[18]

Nad losom ludu slovenského plače;

Potom s Dunajom jak ňevesta beží,

Tam v more čjerné k ruskému nábreží.

Ti Turá-Lúka, ti si zábavňica,

Ti si Študentov naších promenáda,

Ti si bívala naša chovanica,

Tam noha naša choďjevala rada;

Keď sa Mijava z huor svích virúbala,

Už Turá-Lúka na svém mjeste stála.

Keď na Mijavu pozreš z Javorini,

Sedí si jak mať obcí okolitích:

Hrdo pohljadá v úboče ňízini,

Rozkrídlená je v krajoch vrchovitích;

Mestečko samo na dolince leží,

Kam ludu množstvo, jak krv k srdcu beží.

Čo mi v mestečku prvé v oči padlo,

Je chrám velební v rinku postavení,

Toto na zemi ňebeské divadlo,

Vuolu nábožnú, predkí vistavení:

Ten kostel, Sion, hrad a stán na zemi,

V kterém cťí Boha lud náš zúbožení.

Tato Svatina pred časom nedávním,

Jak vrch Sinai bola navštívená

Božím príchodom, hrozním veleslavním

Krstom ohnivím, svato pokropená;

Na krídlách hromu[19] duch Páňe tam zleťel,

Dom svoj prežehnal a z novu visveťel.

Tak jako valné ti Mijavské hori,

Letja do očí svojú ohromnosťú:

Tak na víročné dni, chrámové zbori

Preniknú ducha svojú velebnosťú;

Tam seba viďí veliká Mijava,

Tam jej majetnosť, pokladi a sláva!

Neďela svitá, tu z vrchov a dolin,

Húfi sa valit vidíš pristrojené,

Jako do Mekki, z ťisícovích rodin[20]

Djevki v vrkočoch pekňe zapleťené;

Chrám je ten magnét, čo Mijavu ťahá,

Tam je obživa Mijavi a vlaha!

Sú to Vánoce, je to tam „Veríme!“

Keď kňaz v oltári „Poďekujmež“ začne;

Je to ďivadlo! v blesku sa viďíme,

Tak jako Mojžiš a pozemskost hasňe;

A kdo v rúhavej ňevere mátoží,

Nech si otvorí ludnatí chrám boží!

V velikích církvách velebné sú službi,

Velikí zástup ohromí sám seba,

Ohromná sila, buďí velké tužbi

Len duch zostáváš; ťelo letí z ťeba;

A keď si duchom, leťíš v vitržeňí,

Svet sa ti traťí, žiješ ve viďení!

Len ďalej bratja — oheň opatrujťe,

A svetlo v chráme, čo ťisíce hreje,

Kaďidlo mirrhu aj vi obetujťe:

Ňech po Mijave zbožní život veje;

Kďe ten chrámoví oheň už zhasíná,

Tam na skonánje zvoňit sa počíná!

Čo to za pánstvo, čí sú to poddaní?

Velikú obec viďím rozloženú,

Ňesmírní obor domkov rozstavaní,

Viďím osadu silnú rozrosťenú;

Až po Soviňec stlpi, kríže, meze,

Jeli to cirkev, kďe má kostel, veže?

Čo to za chotár stojí tu pred nami?

Neňí živého ducha; radov husto,

Ulice sa tu tjahnú na vše strani,

Ale bez luďí — strašno tu a pusto!

Obnažme hlavu, to sú osadníci

Svatej večnosti, ňebes na sílňici!

Otcovja naši, milí zasipaní,

Tu vi vezíte dlhú pod pravotú!

Neňí vám ešťe rozkaz z vazbi daní,

Vede sa proces o tú ťela hmotu;

Statki, potomci vám ňepomáhajú,

Sami hrďelní tento proces majú!

Koho čakáťe vi obžalovaní?

Dlho vás drží zem v putách bez súdu,

Bez odpoveďe ste tu zahrabaní,

A právo stojí, pod hrobovú hrudu;

Keďi že rozkaz príďe od Stolice,

Abi vás pred súd vivjedli z ťemnice?

Ňeuplaťeních Advokátov máťe,

Ti ňemluvňátka k bokom vaším dané,

Smrtelním hrjechom ňikdi ňenačaté

Kladúce krivdu k svatej Boho-bráňe,

Kďe vjera, láska a náďeja milá,

Prosja Boha, bi doba súdu bila!

Cinteri, hrobi, vi proroci boží,

Jakú vímluvnosť má vaša ňemota!

Kteríže mudrc vašu reč viloží,

Keď sa bez vjeri rozum po vás motá?

Ťi, kdo sa bojíš reči o večnosti,

Nechoď po hroboch — ňestúpaj na kosti!

Verní ňeboj sa! pohrebnje pesnički,

Tajnosť hrobovú dávno vizpjevali!

Keď z umoreních tiel milé dušički,

Na krídlách zori v ňebe viljetali;

Vo mlječnej cesťe z ňebe na zem chodja,

S božími duchi za ruku sa vodja.

Kďe sťe pastjeri? kďe školi zprávcovja?[21]

Kterí Mijavu z počjatku učili?

Kďe ste vi prví zakladaťelovja?

Kolké ťisíce tu už zpráchňiveli?

Všetko to po hvezdnatej draze zašlo,

A v Bohu, odkal prišlo, zas sa našlo!

Ó ti Mijavská hora rozložená!

Vi večné hradi ludu Mijavského;

Aj tu je hrobov hora virasťená,

Tu na cinteri prachu zmješaného;

Dve sto šedesát rokov tu už leží,

Bár čas jak voda do večnosti beží!

Mijavci horu často prerúbali,

Od Lipovca až k Tureckému stolu;

Aj túto horu kolké presekali

Motiki, ríle, idúc hore dolu!

V horách rubiská na seče sa menja,

Aj sem sa hrnú nové pokolenja!

Kďe sťe vi hori, čo rezivom padli,

Kďe si ti popol, dím a pjerenica?

Kďe sú otcovja naši čo tu zvadli,

Kďe sú jích urni a jích popolňica?

Obec Mijavská leťí jako hora,

Ale Mijava mládňe sťa obora!

Evanjelici čo sťe zamislili,

Pri hroboch vašich holé stlpi stojá!

Katolíci hrob krížom posvetili,

Čo sa ti mrtví naši kríža boja?

Sin Boží Kristus s krížom príďe k súdu,

Hrobi bez kríža čjeho pána budú?

Ňebojíme sa kríža Kristového,

Ale krížovích časov Krmanovích,

Starích osudov, losu ďedovského,

Smutních prehánek — tích pred Jozefovích.

Ňebojťe Braťja! veď sa už poznali,

Aj vjeri, ruki rovnosti si dali.

Pred stoma roki, keď si okopali

Cinter Mijavci, sadli si na trávu;

Kdo tu buďe z nás prví zpomínali!

Tu hňevní Medard dá sa na Mijavu,

V oblakolome, z huor sa dolu valí,

Nese na cinter tích, čo tam kopali!

Príval pustoší, všetko borí, chváče,

Na brvnách, strechách, zchváťení sa lúčja;

Oťec za sinom, sin za otcom plače,

A nad Mijavú hori stonú, hučja;

To bolo tedi, keď v obecnom dome,

Štáb vojanskí mal bídlo a své koňe.

Keď som na hroboch bol tak zateskňení,

Janko ma volal pres Cengelku dolu,

Dím z Pivovára blčel rozestrení,

Abi sme zašli na chmelňicu spolu;

Lež já, bár smadní, šjel som len tú cestú,

Která ma vjedla, k mojim bratom, k mestu.

Tak prežehnávám božú, svatú rolu,

Ti hrobi bratov valom okopané,

Spočinťe s Bohom od práci tu spolu!

Pri samej spíťe božjej ňebe bráňe;

Borinki, lipki hrobov na pomezí,

Vi sťe stromečki ňebes na nábreží!

Pochodili sme vímoli a hori,

Vrchi, úboče, lúki a dolini;

Pozrime sa už na ti domi, dvori,

A na ten život Mijavskej roďini:

Mijava svetu je po méňe známa,

Teraz už povedz, čo si svetu sama!

Koniec ukážky