Percy Jackson – More oblúd

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.fragment.sk

www.albatrosmedia.sk

Rick Riordan

Percy Jackson – More oblúd – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

More oblúd

More oblúd

Napísal Rick Riordan

Rick Riordan

Percy Jackson – More oblúd

Originál Percy Jackson 2 – The Sea of Monster vydalo vydavateľstvo Hyperion Books for Children, 114 Fifth Avenue, New York, New York 10011-5690, 2006

Permission for this edition was arranged through the Nancy Gallt Literary Agency.

Copyright © 2006 by Rick Riordan

ISBN 978-1-4231-0334-9

Preklad Jana Veselá

Redakčná a jazyková úprava Ján ĎurčoZodpovedná redaktorka Tatiana Floreková

E-book konverziu vytvorilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2019

Vydalo vydavateľstvo Fragment v roku 2018 v spoločnosti Albatros Media Slovakia, s. r. o., so sídlom Mickiewiczova 9, Bratislava, Slovenská republika

Číslo publikácie ١ ٥٩٣

Reedícia 1. vydania, 2018

Objednávky kníh:

www.albatrosmedia.sk

eshop@albatrosmedia.sk

tel. č.: 02/4445 2046

© Albatros Media Slovakia, s. r. o., 2018. Všetky práva sú vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie kopírovať a rozmnožovať za účelom rozširovania v akejkoľvek forme alebo akýmkoľvek spôsobom bez písomného súhlasu vydavateľa.

Translation © Jana Veselá, 2010

Cena uvedená výrobcom predstavuje nezáväznú odporúčanú spotrebiteľskú cenu.

ISBN v tlačenej verzii 978-80-564-0487-4

ISBN e-knihy 978-80-566-1148-7 (1. zverejnenie, 2019)

Venované Patrickovi Johnovi Riordanovi, najlepšiemu rozprávačovi z celej rodiny

Prvá kapitola

Môj najlepší kamarát si vyberá svadobné šaty

Moja nočná mora sa začala takto.

Stál som na opustenej ulici v akomsi prístavnom mestečku. Bolo to uprostred noci. Zúrila búrka. Do paliem okolo chodníka sa opieral vietor a dážď. Ulicu lemovali naružovo a nažlto omietnuté budovy so zadebnenými oknami. Jeden blok domov odo mňa, za radom ibištekov, víril oceán.

Florida, pomyslel som si, aj keď som netušil, ako to vlastne viem. Na Floride som v živote nebol.

Potom som začul, ako na dlažbe zaklopali kopytá. Otočil som sa a zbadal svojho kamaráta Grovera. Uháňal ani o život.

Áno, povedal som kopytá.

Grover je satyr. Od pása nahor vyzerá ako typický vychudnutý pubertiak s riedkou kozou briadkou a dosť príšerným akné. Pri chôdzi čudne kríva, ale ak ho náhodou nepristihneš bez nohavíc (čo ti neodporúčam), nikdy by si si nevšimol, že je na ňom niečo neľudské. Neforemné džínsy a falošné chodidlá zakrývajú to, že má chlpatý zadok a kopytá.

Grover bol môj najlepší kamarát v šiestej triede. Spolu so mnou a s Annabeth podnikol výpravu na záchranu sveta, ale od vlaňajšieho júla som ho nevidel. Vtedy sám vyrazil na nebezpečnú cestu – na cestu, z ktorej sa ešte nikdy nijaký satyr nevrátil.

Skrátka, v tom mojom sne Grover za sebou ťahal kozí chvost a ľudské topánky držal v rukách, ako to robieva, keď sa potrebuje pohybovať rýchlo. Klopúc kopytami sa hnal okolo obchodíkov so suvenírmi a požičovní surfov. Vietor ohýbal palmy takmer až k zemi.

Grovera desilo niečo za ním. Musel sa prihnať priamo z pláže. V srsti mu zasychal vlhký piesok. Odniekiaľ utekal. A snažil sa utiecť... pred niečím.

Búrku preťalo ohlušujúce dunenie. Za Groverom na vzdialenom konci bloku sa vynorila nejaká záhadná postava. Zrazila z cesty pouličnú lampu, až vybuchla a vystrelila z nej záplava iskier.

Grover zakopol a zaskučal od strachu. Hundral si popod nos: „Musím utiecť. Musím ich varovať!“

Nevidel som, čo ho prenasleduje, ale počul som, ako to bručí a nadáva. Keď sa to dostalo bližšie, zem sa zachvela. Grover sa vrhol za roh a zaváhal. Vbehol do slepej uličky plnej obchodov. Nemal čas vracať sa. Najbližšie dvere boli otvorené, rozrazila ich búrka. Nápis nad stmavnutým výkladom hlásal: Svadobný butik St. Augustin.

Grover vbehol dovnútra. Skočil za stojan so svadobnými šatami.

Pred obchodom sa mihol tieň tej obludy. Cítil som jej smrad – odpornú kombináciu vlhkej ovčej vlny a zhnitého mäsa a ten čudný kyslý telesný pach, ktorý majú len netvory, ako skunk kŕmený mexickým jedlom.

Grover sa triasol za svadobnými šatami. Tieň monštra sa šinul ďalej.

Všade vládlo ticho, len dážď ľahko ševelil. Grover sa zhlboka nadýchol. Možnože tá vec zmizla.

Potom sa zablýskalo. Celé priečelie obchodu vybuchlo a obludný hlas zareval: „Si mojaaa!“

Prudko som sa na posteli posadil a roztriasol ako ratlík.

Nebola nijaká búrka. Nikde nijaká obluda.

Oknom mi do izby svietilo ranné slnko.

Zdalo sa mi, že na skle sa mihol nejaký tieň – ľudská silueta. No potom sa ozvalo zaklopanie na dvere. Mama zakričala: „Percy, prídeš neskoro.“ A ten tieň pri okne zmizol.

Muselo sa mi to len snívať. Za oknom na štvrtom poschodí nad starým, rozvŕzganým požiarnym rebríkom... tam vonku nemohol byť nikto.

„Poď už, zlatko,“ znovu na mňa zavolala mama. „Je posledný vyučovací deň. Mal by si skákať od radosti! Takmer si to dokázal!“

„Už idem,“ dostal som zo seba.

Siahol som pod vankúš. Upokojilo ma, keď som nahmatal pero, s ktorým som spal každú noc. Vytiahol som ho a študoval starogrécky nápis vyrytý na boku: Anaklusmos. Búrlivý príval.

Uvažoval som, že to pero otvorím, ale niečo mi v tom zabránilo. Nepoužil som Príval už tak dlho...

Okrem toho som mame sľúbil, že v byte nebudem vyťahovať nijaké vražedné zbrane, pretože raz som nešikovne mávol oštepom a zrazil príborník s porcelánom. Položil som Anaklusmos na nočný stolík a vyliezol z postele.

Obliekol som sa, ako najrýchlejšie som vedel. Snažil som sa nemyslieť na tú nočnú moru ani na obludy, ani na tieň za oknom.

Musím utiecť. Musím ich varovať!

Čo tým Grover myslel?

Pritisol som si na srdce ruku s tromi zovretými prstami a zdvihol ju – toto staré gesto ma kedysi naučil Grover. Zaháňalo sa ním zlo.

Ten sen nemohol byť skutočný.

Je posledný vyučovací deň. Mama mala pravdu, mal by som skákať od radosti. Prvý raz v živote som totiž takmer dokončil celý školský rok bez toho, aby ma vylúčili. Nijaké záhadné udalosti. Nijaké bitky v triede. Nijakí učitelia, ktorí by sa menili na obludy a snažili sa ma zabiť otráveným obedom z jedálne alebo výbušnou domácou úlohou. Zajtra už budem na ceste na svoje obľúbené miesto – do Tábora polokrvných.

Zostáva mi len jeden deň. Teraz to už určite nezmrvím.

Netušil som, ako veľmi sa mýlim.

Mama spravila na raňajky modré vafle a modré vajíčka. Pri výnimočných príležitostiach podáva modré jedlo. Podľa mňa tým chce dať najavo, že možné je úplne všetko. Percy môže dokončiť siedmu triedu – vafle môžu byť modré. Také malé zázraky sa jednoducho stávajú.

Jedol som pri kuchynskom stole a mama zatiaľ umývala riad. Mala na sebe pracovnú rovnošatu – modrú sukňu s hviezdami a červeno-bielu prúžkovanú blúzku –, v ktorej predávala sladkosti v cukrárni Sweet on America. Dlhé hnedé vlasy si stiahla do vrkoča.

Vafle boli super, ale asi som sa na ne nevrhol s takým nadšením ako inokedy, lebo mama sa na mňa pozrela a zamračila sa. „Percy, trápi ťa niečo?“

„Nie... je mi fajn.“

Ibaže jej nikdy neujde, keď ma niečo žerie. Utrela si ruky a sadla si oproti mne. „Ide o školu alebo...“

Nemusela ani dokončiť vetu. Vedel som, na čo sa ma pýta.

„Myslím, že Grover má malér,“ vyhŕkol som a opísal jej svoj sen.

Našpúlila pery. O tejto stránke môjho života sme nikdy veľmi nehovorili. Pokúšali sme sa žiť tak normálne, ako sa len dalo, ale o Groverovi mama aj tak vedela všetko.

„Ja by som sa tým tak netrápila, zlatko,“ snažila sa ma utešiť. „Grover je teraz už veľký satyr. Ak by mal nejaký problém, určite by sa nám ozvali z... z tábora...“ Pri slove tábor sa čudne napla.

„Čo sa deje?“ spýtal som sa.

„Nič,“ pokrútila hlavou. „Poviem ti, čo urobíme. Dnes popoludní oslávime koniec školského roka. Vezmem ťa s Tysonom do Rockefellerovho centra – do toho obchodu so skejtbordmi, ktorý máš tak rád.“

Neveril som vlastným ušiam. Nikdy sme totiž nemali peňazí nazvyš. Po zaplatení maminých večerných kurzov a mojej súkromnej školy sme si nemohli dovoliť utrácať za také somariny ako skejtbord. No niečo v maminom hlase schladilo moje nadšenie.

„Počkaj,“ uvedomil som si, čo na tom nesedí. „Myslel som, že večer sa budem baliť do tábora.“

Zaťala prsty do vechťa. „No, zlatko, vieš... včera večer som dostala odkaz od Cheiróna.“

Srdce mi zamrelo. Cheirón bol riaditeľom aktivít v Tábore polokrvných. Nekontaktoval by nás, ak by sa nedialo niečo vážne. „Čo hovoril?“

„Myslí si... že by nebolo úplne bezpečné, keby si teraz išiel do tábora. Asi to budeme musieť odložiť.“

„Odložiť? Mami, čo by na tom mohlo byť nebezpečné? Som polokrvný! Tábor je pre mňa jediné bezpečné miesto na svete!“

„Za normálnych okolností určite, zlatko. No vzhľadom na problémy, ktoré tam majú...“

„Aké problémy?“

„Percy... veľmi, naozaj veľmi ma to mrzí. Myslela som, že sa o tom porozprávame poobede. Nemôžem ti teraz všetko vysvetliť. A nie som si ani istá, či to môže Cheirón. Zbehlo sa to tak nečakane.“

Zatočila sa mi hlava. Ako by som mohol nejsť do tábora? Ako... Chcel som sa spýtať na milión vecí, ale kuchynské hodiny práve odbili pol.

Mame sa evidentne uľavilo. „Je pol ôsmej, zlatko, mal by si ísť. Tyson na teba už určite čaká.“

„Ale...“

„Percy, porozprávame sa poobede. Choď do školy.“

To bolo to posledné, čo sa mi v tej chvíli chcelo, ale v maminých očiach sa objavil známy bolestný výraz – niečo ako varovanie, že ak na ňu budem ešte chvíľu tlačiť, rozplače sa. Okrem toho, s mojím kamarátom Tysonom mala pravdu – musel som sa s ním v metre stretnúť včas, aby sa úplne nezbláznil. Bál sa totiž cestovať pod zemou sám.

Vzal som si veci, ale vo dverách som sa zastavil. „Mami, ten problém v tábore... sú... súvisí s tým mojím snom o Groverovi?“

Nepozrela sa mi do očí. „Porozprávame sa o tom poobede, zlatko. Vysvetlím ti... čo budem môcť.“

Neochotne som sa s ňou rozlúčil. Rozbehol som sa dole, aby som chytil vlak číslo dva.

Vtedy som ešte netušil, že s mamou sa k poobedňajšiemu rozhovoru už nedostaneme.

Vlastne som sa dlho, predlho nemal dostať ani domov.

Keď som vychádzal na ulicu, padol mi zrak na mohutnú budovu na druhej strane ulice. V rannom svetle som zazrel, ako sa na nej mihol tmavý obrys – ľudská silueta na tehlovej stene. Tieň, ktorý nikomu nepatril.

Potom sa zavlnil a zmizol.

Druhá kapitola

Hrám vybíjanú s kanibalmi

Deň sa začal normálne. Alebo aspoň tak normálne, ako to na akadémii Meriwether ide.

Na vysvetlenie: je to jedna z tých „progresívnych“ škôl v centre Manhattanu, čo znamená, že nesedíme v laviciach, ale na veľkých vankúšoch na zemi, nedostávame známky a učitelia nosia džínsy a tričká s nápismi.

To všetko mi reže. Chcem povedať, že trpím hyperaktivitou s poruchou pozornosti a som dyslektik ako väčšina polokrvných, takže na normálnych školách sa mi nikdy nedarilo, ani predtým, než ma vyhodili. Na Meriwetheri bolo hrozné len to, že učitelia sa na všetko pozerali z tej lepšej stránky, lenže žiaci tú lepšiu stránku vždy... no, akosi nemali.

Tak napríklad moja dnešná prvá hodina: angličtina. Celá škola prečítala knižku Boh múch, v ktorej deckám na pustom ostrove bez dospelých preskočí. Takže učitelia nás na záverečnú skúšku poslali na dvor. Mali sme tam stráviť hodinu bez dozoru, aby sa ukázalo, čo to s nami spraví.

Výsledkom bola veľkolepá súťaž medzi siedmakmi a ôsmakmi, kto komu pretiahne spodky cez hlavu, dve bitky s kameňmi a dosť brutálny basketbalový zápas. Väčšinu toho viedol školský surovec Matt Sloan.

Sloan nebol nijaký obor ani silák, ale správal sa, akoby ním bol. Mal oči ako pitbul a strapaté tmavé vlasy a večne chodil v otrasných drahých handrách, akoby tým chcel dať najavo, že na peniaze svojej rodiny kašle. Z úst mu trčal zlomený predný zub – pamiatka na to, ako raz vzal otcovi porsche, šiel sa na ňom previezť a vrazil do značky Pozor, deti.

Skrátka, Sloan všetkých ťahal za spodky, až kým nespravil tú chybu, že to skúsil na môjho kamaráta Tysona.

Tyson bol jediný bezdomovec na Meriwetheri. S mamou sme zistili len to, že rodičia ho opustili, keď bol ešte dosť malý, s najväčšou pravdepodobnosťou preto, že bol taký... iný. Meral takmer stodeväťdesiat centimetrov a postavu mal ako yeti, ale v jednom kuse reval a všetkého sa ľakal, takmer aj vlastného odrazu v zrkadle. Tvár mal čudne pokrivenú a vyzeral akosi neotesane. Netušil som vlastne, akú farbu majú jeho oči, pretože som sa nikdy nedonútil pozrieť vyššie než na jeho krivé zuby. Hovoril hlbokým hlasom, ale smiešne, ako oveľa mladší chalan – asi preto, že než prišiel do Meriwetheru, do nijakej inej školy nechodil. Nosil vydraté džínsy, špinavé tenisky číslo štyridsaťosem a deravú kockovanú flanelku. Smrdel po zastrčených uličkách v centre New Yorku, pretože v jednej z nich býval – v škatuli od chladničky neďaleko Sedemdesiatej druhej ulice.

Na akadémiu Meriwether ho prijali v rámci dobročinného projektu, aby mali študenti zo seba radosť. Tí však Tysona väčšinou neznášali. Len čo zistili, že v tom hrôzostrašne vyzerajúcom svalovcovi sa skrýva neškodné dobráčisko, robili si radosť skôr tým, že sa na ňom vozili. Bol som vlastne jeho jediný kamarát, čo znamenalo, že tak ako s ním ani so mnou sa nikto nekamarátil.

Mama sa miliónkrát sťažovala, že škola nerobí dosť, aby mu pomohla. Volala na sociálny úrad, ale mohla si ušetriť námahu. Tvrdili jej, že Tyson neexistuje. Zaprisahávali sa, že sa šli pozrieť do tej uličky, ktorú sme im opísali, ale nenašli ho. Nechápem, ako sa dá prehliadnuť obor v škatuli od chladničky.

No k veci: Matt Sloan sa ako myška vynoril za Tysonom a pokúsil sa mu zozadu natiahnuť spodky na hlavu, lenže Tyson spanikáril. Odstrčil ho od seba trochu pritvrdo. Sloan odletel takmer päť metrov a zamotal sa do hojdacej pneumatiky.

„Ty netvor!“ zajačal Sloan. „Zalez naspäť do svojej smradľavej škatule!“

Tyson začal fňukať. Zvalil sa na preliezačku, až ohol tyč, a zaboril hlavu do dlaní.

„To odvoláš, Sloan!“ zahučal som.

Sloan sa na mňa len uškrnul. „Nemiešaj sa do toho, Jackson! Keby si sa nelepil na tú príšeru, mohol by si mať naozajstných kamošov.“

Zaťal som päste. Dúfal som, že sa nečervenám tak, ako sa cítim. „On nie je nijaká príšera. Je len...“

Snažil som sa vymyslieť, čím by som Sloana odbil, ale on nemal čas počúvať ma. Musel sa váľať od smiechu rovnako ako jeho hnusní kamoši. Premýšľal som, či sa mi to len zdá, alebo Sloan dotiahol naozaj viac bitkárov než inokedy. Vídal som ho s dvoma, tromi, ale teraz ich bolo asi tak o päť-šesť viac a ja by som bol odprisahal, že som ich nikdy predtým nevidel.

„Počkaj na telesnú, Jackson,“ zakričal Sloan. „Si mŕtvy.“

Keď sa skončila prvá hodina, vyšiel na dvor náš angličtinár Milo preskúmať ten masaker. Uznal, že sme Boha múch pochopili dokonale. Vyhlásil, že v jeho predmete sme všetci uspeli, a kládol nám na srdce, aby sa z nás nikdy, nikdy nestali násilníci. Matt Sloan horlivo prikyvoval a potom na mňa vyceril zlomené zubisko.

Tyson prestal smokliť, až keď som mu sľúbil, že mu na obed kúpim sendvič s arašidovým maslom.

„So... som netvor?“ spýtal sa ma.

„Nie,“ precedil som cez zuby. „Naozajstný netvor je Matt Sloan.“

Tyson zamrnčal. „Ty si super kamoš. Bude mi za tebou smutno, ak na budúci rok... ak ne...“

Zlomil sa mu hlas. Došlo mi, že nevie, či ho sem v rámci toho dobročinného projektu prijmú aj na ďalší rok. Zaujímalo by ma, či sa riaditeľ vôbec obťažoval s ním o tom porozprávať.

„Kašli na to,“ podarilo sa mi dostať zo seba. „Všetko bude okej.“

Tyson mi venoval taký vďačný pohľad, až som si pripadal ako najodpornejší zradca. Kde beriem odvahu sľubovať tomu úbožiakovi, že vôbec niečo vyjde?

Nasledovala skúška z prírodných vied. Pani Teslová nám nariadila, že máme miešať chemikálie, kým sa nám nepodarí spôsobiť výbuch. V laboratóriu sme robili vo dvojici s Tysonom. Ruky mal na tie drobné ampulky, ktoré sme mali použiť, priveľké, takže nešťastnou náhodou zrazil z pultíka tácku s chemikáliami a v odpadkovom koši vyrobil oranžový hubovitý oblak.

Pani Teslová vyhnala všetkých z laboratória, zavolala tím na manipuláciu s nebezpečným odpadom a potom nás s Tysonom vychválila do nebies ako rodených chemikov. Nikomu pred nami sa nepodarilo zložiť jej skúšku do tridsiatich sekúnd.

Tešil som sa, že predpoludnie tak rýchlo ubieha. Aspoň som nemusel myslieť na svoje problémy. Pri predstave, že sa v tábore niečo deje, ma išlo poraziť. A ešte horšie bolo, že som sa nedokázal zbaviť spomienky na ten príšerný sen. Mal som hrozný pocit, že Groverovi ide o krk.

Keď sme na skúške zo spoločenských vied kreslili mapy so zemepisnými šírkami a dĺžkami, otvoril som si zápisník a civel na fotku vnútri – bola na nej Annabeth na prázdninách vo Washingtone. Mala na sebe ...

Koniec ukážky