Gabriela Revická

JULIET a tá druhá

Elektronická kniha

Literárna a prázdninová spoločnosť

www.literarne.tricio.sk

Copyright © Gabriela Revická 2012

Editor Juraj Horváth

Jazykové korektúry Eva Melichárková

Tlač www.polygrafcentrum.sk

Návrh obálky Linda Bohušová, www.lindabohusova.com

Fotografie na prednej obálke Patrik Revický

Fotografie na zadnej obálke Katarína Husenicová-Rogelová
a Viktória Revická

Zalomenie a technické spracovanie Danka Pohlodová

Vyšlo vo vydavateľstve Tricio Literary & Holiday Company, s.r.o.
ako tretia publikácia literárnej a prázdninovej spoločnosti
pre Slovensko

www.literarne.tricio.sk

ISBN 978-80-970673-3-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Juliet a tá druhá

je moje rozpomínanie.

Prajem Vám, aby Vás jej čítanie priviedlo k tomu Vášmu

rozpamätávaniu.

Gabriela Revická

Ďakujem

manželovi za hlboké pochopenie autorskej slobody,

našim dcéram za ich láskavú podporu

a svojmu editorovi za podnetnú spoluprácu pri tvorení.

Venované láske k sebe, svojej bohyni,

tolerancii voči rozmanitostiam

a

vnášaniu čerstvého vzduchu do práce.

Nevedela som, kto je tá žena, čo stojí oproti mne. Vedela som len, že je mi veľmi blízka. Pomáhala mi s niečím dôležitým a čosi mi navrávalo, že naša spoločná cesta sa blíži ku koncu. Bola som jej zaviazaná a chcela som sa jej odmeniť honosnou večerou, na ktorú som ju práve pozývala.

„Čo keby si sa mi odmenila inak?“ spýtala sa a chvíľu na mňa mĺkvo hľadela.

V očiach mala vážny prenikavý pohľad. Hoci mnohé napovedal, nemala som odvahu uveriť svojim pocitom.

Priblížila sa ku mne, pohľadom stále vložená do mojich očí, a prstami mi prešla okolo ramienok na tričku. Bolo mi jasné, čo odo mňa očakáva. Jasnejšie než čokoľvek iné.

„Ako myslíš, inak?“ spýtala som sa, aj keď som už poznala odpoveď.

„Čo ja viem,“ povedala s mrazivou sebaistotou a prstami sa ma neprestávala dotýkať.

Jej hra ma šialene vzrušovala. Každú moju bunku. Privrela som oči a úplne potichu som vzdychla. Potom som ich otvorila a venovala jej dlhý veľavravný pohľad.

„Keď mi povieš ako...“ pokračovala som odovzdane.

„Ty vieš, ako je to s nami, však?“ povedala a pritiahla si ma bližšie k sebe.

Jej pery boli pri mojich perách. Slová už neboli potrebné, ale neprestávali sme hovoriť.

„Tuším,“ vytvárala som ďalší priestor pre potvrdenie našich pohnútok.

Jej prsia sa dotýkali mojich a pery sme mali tak blízko, že stačil milimeter, a dotkli by sa.

Chytila som jej dlaň a priložila som si ju k perám. Ukryla som si do nej tvár a ona ma bruškami prstov jemne hladila tam, kam dočiahli. Nechala som sa chvíľu takto maznať, a potom...

Potom ma pobozkala.

Áno, bozkala ma, presne tak, ako bozkávajú bohyne.

Pomaly, nežne a vlhko.

Bozkávala tak, že by som v samotnom bozkávaní dokázala zotrvať večnosť, pretože záchvevy, ktoré svojou nehou v mojom tele vyvolávala, ma natoľko vzrušovali, že iné dotyky stratili potrebu byť dôrazné. Naše panvy sa k sebe priblížili do najtesnejšej blízkosti. Nebolo treba, aby sme nimi hýbali. To, čo sme si mali odovzdať, sme si odovzdali aj bez pohybu. Cítila som vlastné vzrušenie a to, ako ma napĺňa výmena energií, ktoré prúdia cez naše loná.

Hĺbka nášho nevšedného splynutia sa už nedala vylepšiť. Vedeli sme to. Obe sme to vedeli.

Milovanie bez nahoty a bez orgazmu. A pritom také dokonalé.

„Ešte som nič podobné nezažila,“ vyšlo zo mňa. „Bolo to krásne. Možno krajšie, ako keby...“ nedopovedala som, lebo mi priložila prst na ústa.

Vzala moju dlaň, vložila si do nej tvár a potom ju zľahka pobozkala.

„Ďakujem, že si ma takto pomilovala. Veľa to pre mňa znamená,“ povedala som, keď sme sa objali.

Znovu som preciťovala horúcu energiu, ktorá vznikla naším tesným spojením, ale už opatrnejšie.

Cítila som, že sa lúčime. Musela v ten večer odísť a nevedeli sme, či sa vôbec ešte stretneme.

O niečo neskôr, keď som si znova premietala nádheru naplnenia, ktoré som s ňou zažila, mi zapípal telefón.

„Bozkávaš ako bohyňa,“ napísala mi.

A vtedy som sa do seba zamilovala. Vďaka nej.

Vďaka tej, ktorá ma priviedla k sebaláske.

Vďaka tej, ktorá ma toľko naučila...

Milovala som tento sen. Sníval sa mi v nepravidelných intervaloch a po každý raz ma naplnil radosťou, ktorú bolo ťažké vysvetliť. Preto som ho nikomu nevysvetľovala. Iba som si ho občas premietala, aj keď som sa vrátila do bdelého stavu.

Potom, po niekoľkých mesiacoch, sa to stalo.

Spoznala som ju. Skutočnú, živú a reálnu.

Predhovor

Volám sa Júlia, ale priatelia mi hovoria Juliet. Trvalo mi veľmi dlho, kým som presvedčila svoje okolie, aby ma takto oslovovali. Pre ľudí z našej krajiny je takéto znenie môjho mena netypické, ale môj brat si tiež dokázal presadiť inak netypické meno. Keď som ako dieťa pozorovala, ako mu to prešlo, trvala som na svojom. Bol mi príkladom, a tak keď chcel byť kozmonautom, aj ja som chcela byť kozmonautkou a nepochybovala som, že si vo vesmíre zalietam. Verila som tomu natoľko, že som o svojom pláne porozprávala rovesníkom a oni ma všetci vysmiali. Vtedy som nechápala prečo. Nepoznala som obmedzenia a hranice snov. Ale oni mali už vtedy naučené vzorce pre všetko, čo je nemožné. Škoda...

Pochádzam z malej krajiny v srdci Európy, ktorú si veľká časť sveta mýli so Slovinskom. Pochádzam zo Slovenska. Nie Rusko, nie Čechy ani Juhoslávia. Slovensko. Maličká krajina vzdialená len hodinu jazdy autom od Viedne. Môj materinský jazyk je maďarčina, prvé štyri roky svojho života som hovorila len po maďarsky. Slovenčinu som si dovtedy mýlila s češtinou, lebo som s ňou prichádzala do kontaktu veľmi sporadicky, najčastejšie cez televíziu. Bolo to v časoch, keď sme boli súčasťou Československa a aj naša televízia bola československá. Dnes sú pre mňa československé len spomienky a oldies párty s dídžejom Marošom v mojej rodnej obci.

Keď som mala päť rokov, musela som absolvovať predškolskú prípravu, a tak som sa začala mordovať so slovenčinou. Do školy som išla o rok skôr ako ostatné deti. Na psychologickom vyšetrení sa ma odborná teta pýtala, koľko mám uší, očí a podobné hlúposti, a keďže na jej otázky nebolo ťažké odpovedať, prijali ma do prvej triedy. Bola to pre mňa radostná správa, lebo škôlku som nemala rada. Deti tam robili zle nielen mne, ale aj sebe navzájom.

V škole sme mali úžasnú učiteľku, viedla našu triedu počas celej základnej školy. Dedina, odkiaľ pochádzam, leží neďaleko hlavného mesta a počas socializmu tam posielali pedagógov, ktorí boli pre režim nepohodlní. Vďaka tomu som mala skvelých učiteľov slovenského jazyka, ruštiny a ďalších predmetov. Naučili ma viac ako niektorí ich kolegovia počas neskorších štúdií.

Mala som naozaj veľké šťastie, že ma do školy prijali o rok skôr. Ocenila som to až dva mesiace po maturite, lebo pár dní po tom, ako som sa dozvedela, že nie som prijatá na žurnalistiku, som sa dozvedela aj inú správu. Bola som tehotná! Keby som na základnú školu nastúpila podľa toho, ako mi vychádzali roky, pravdepodobne by som bola maturantkou s bruškom...

S mojou životnou láskou sme sa vzali. Dnes máme dve veľké dcéry, ktoré nám často pomáhajú pochopiť rozdiel medzi zmysluplnosťou a nezmyslami. Zmenili nás a oboch nás naučili prijímať zvraty, ktoré život prináša celkom neplánovane.

V určitom veku som sa prestala tváriť ako dôležitá mama v roli vychovávateľky a na radu nášho blízkeho priateľa som dcéry začala prijímať ako osobnosti. Ony potom začali prijímať mňa. Jediným kameňom úrazu nášho vzťahu ostalo upratovanie, ale za to už môže moja panenská povaha.

Podľa horoskopov som Panna a Potkan. Panny sú tvorivé a všelijaké, ale hlavne majú rady poriadok, a pokiaľ ide o mňa, neznášam prach. Viem, že trochu prachu peknému životu neprekáža, ale boj proti pachom a prachu neodmysliteľne patrí ku mne.

Potkany vraj vyhľadávajú miesta, kde ľudia zhromažďujú nepoužívané veci a zároveň ich ukrývajú pred inými. Nielen veci, ale aj pocity.

Napríklad bisexualitu. Tá ako keby neexistovala...

Zatracovaná bisexualita

Kedysi dávno, tesne po našej svetoznámej Nežnej revolúcii, som s nadšením reagovala na rôzne novovznikajúce alternatívne hnutia a kluby. Za komunistov boli u nás náboženské, ezoterické, erotické a mnohé iné témy ostro sledované a organizácie s takýmto zameraním nemali šancu normálne fungovať.

Po revolúcii vznikali jedna po druhej. Takmer všetky, ktoré ma zaujali, som oslovovala a žiadala, aby mi o sebe poslali materiály. Chcela som o nich písať, ale skutočný motív svojej zvedavosti som im neprezradila.

Možno preto sa stalo, že sa jedného dňa v našich dverách objavila žena, ktorá vyzerala ako chlap. Bola oblečená v tmavom obleku, mala pánske topánky a vzorované ponožky. Jej pleť ju však prezrádzala. Na tvári nemala strnisko, očividne sa neholila, jej ženská pleť si to ani nepýtala.

„Som z hnutia Ganymedes,“ predstavila sa. „Dostali sme váš list,“ začala vážne. „Väčšinou nás kontaktujú mladé ženy, ktoré si nevedia rady so svojou sexuálnou orientáciou, preto som považovala za vhodnejšie stretnúť sa s vami osobne.“

Vysvetlila som jej, prečo som im napísala a ona mi zas porozprávala príbeh mladého dievčaťa, ktoré chcelo spáchať samovraždu, lebo sa nemalo s kým o svojej sexualite porozprávať.

„Bála som sa, či na tom nie ste podobne,“ povedala žena v pánskom obleku.

Chvíľami ma z izby vytiahla moja mama, bola z tej čudnej návštevy zmätená a chcela mať zodpovedané svoje rodičovské otázky, ale zdalo sa mi to celkom pochopiteľné.

Kamila napriek všetkej snahe zblízka už nepôsobila dojmom muža. Jej pokus o kamufláž spôsobil väčší chaos, ako keby sa obliekla prirodzene. V tom čase som ešte nevedela nič o ženskej a mužskej energii, tieto pojmy nik v mojom okolí nepoužíval. Rozvíjala som s ňou motívy, kvôli ktorým som oslovovala takmer všetky nové organizácie, a ona mi sľúbila, že ma v písaní na túto tému podporí a otvorí mi viacero tajomných svetov. Rozprávala mi o tom svojom, ale bol pre mňa priveľmi vzdialený, takmer nepochopiteľný...

Neskôr ma pozvala na akciu, ktorú zorganizovalo spomínané hnutie na lodi. Plánovala som tam ísť s priateľkou zo strednej školy, aby sme boli čo najnenápadnejšie, ale osud premiešal karty a ona musela kvôli svadbe ktoréhosi príbuzného svoju účasť odvolať. Poprosila som preto o garde svojho priateľa. Áno, presne toho, ktorý sa krátko nato stal mojím manželom. Za normálnych okolností by som išla na spoločenskú akciu s ním, ale zdalo sa mi vhodnejšie prísť do komunity homosexuálnych mužov a žien v neheterosexuálnej zostave. Obávala som sa, že svoj pokus o nenápadnosť tým úplne zmarím.

Aj tak bolo.

Boli sme jediný heterosexuálny pár na celej lodi.

Desiatky gayov, zopár lesbičiek a my dvaja.

My, nápadný zmiešaný pár, sme v ich prostredí pôsobili najčudnejšie, ako sme mohli. Obaja sme pochopili, ako sa cíti dvojica, ktorá je sexuálne v spoločenskej menšine, pretože na tej lodi sme boli najväčšou raritou práve my. Všimol si nás úplne každý, ale nik nechápal, čo medzi nimi spolu robíme. Prečo on nemá muža a prečo ja nie som so ženou.

Nikdy som o tomto príbehu nepísala. Mala som v sebe príliš veľa zmätku. Zo seba, z rozhovorov, z toho, čo som videla, a navyše sme sa s mojím drahým v tú noc neskutočne rozhádali. Trvalo mi roky, kým som si v hlave usporiadala rozhovory s homosexuálnymi mužmi, o ktorých som sa dozvedela, že navonok v civilnom živote žijú život heterosexuálov.

„Ale veď môžete nakaziť svoju ženu! Ona vôbec netuší, že máte muža!?“ rozčuľovala som sa pri jednom z nich.

„Viem, ale neviem sa ubrániť svojim túžbam,“ povedal mi. „Som asi zlý človek, však?“ spýtal sa ma.

Chápavo prijal môj odsudzujúci pohľad a vzdialil sa za svojím mužským partnerom.

„Zamilovala som sa do ženy, no nikdy som s tým nepočítala,“ rozprávala mi o sebe iná žena, s ktorou ma Kamila zoznámila. „Spočiatku som nevedela, čo so svojím životom. Môj muž sa o mňa nechcel deliť a ja som chcela oboch. Ju aj jeho. Napokon sa všetko vyriešilo samo. Rozišli sme sa. Nemalo to zmysel. Ona žiarlila na neho, on zase na ňu. Ale chýba mi jej neha,“ zdôverila sa mi. „Viem, že tu o sebe môžem hovoriť otvorene. Aspoň niekde...“

Rýpala som sa v životoch iných, skúmala ich vzťahy a nevedela som pochopiť niektoré životné postoje, ktoré boli v protiklade s tými mojimi. Časom som mnohé z nich prijala, ale tie, ktoré som nepriamo odsúdila, sa mi asi vesmír rozhodol podsúvať dovtedy, kým ich nepochopím.

Neviem, či je možné, že si z univerza môžeme stiahnuť nejaké programy, ale ak áno, tak som si pred rokmi na tej lodi jeden stiahla.

Neviem, či existujú paralelné svety, ale ak áno, tak som do jedného vkĺzla.

Nazrela som do života inej ženy. Najprv sa mi začala zjavovať v snoch. Niekedy sa mi len tak ukázala. Inokedy ma objala, a vtedy som preciťovala našu intimitu. Mala som pocit, že naozaj existuje. Že dýcha a cíti a prejavuje sa. Len som stále nevedela, kde ju mám nájsť. Až neskôr som pochopila, že ak niekoho máme stretnúť, nemusíme ho hľadať. Jednoducho sa nájdeme.

I.

Sára

Z nadácie, s ktorou som spolupracovala v rámci vzdelávania podnikateliek, ma pozvali na stretnutie budúcich mentoriek. Všetko sa odohrávalo v salóniku prestížneho hotela v historickom centre Bratislavy, kde sme mali predstaviť svoje malé firmy, porozprávať, ako vznikli, ako sa rozvíjajú a čo s nimi plánujeme. Po prezentáciách sa nám prihovorila pani Sára. Prekladateľka ju uviedla ako motivátorku, ktorá spája techniky koučovania osobnosti s duchovnom a so svojím manželom prevádzkuje sieť malých penziónov v západnej Európe. Každej z nás kládla otázky v angličtine. Mne ich položila akosi priveľa, čo každý pripisoval nášmu spoločnému pôsobeniu v cestovnom ruchu, no dodnes neviem, či to bolo preto.

Kým jej otázky prekladali do slovenčiny, naše oči viedli dialóg v úplne inom jazyku. Vďaka oficiálnemu prekladu sme mali obe ďalší priestor pre neverbálne vnímanie tej druhej. Uvedomovala som si, že mi niekoho pripomína. Na obsah jej otázok som sa skutočne sústredila vždy až vtedy, keď mi jej vety preložili. Kým jej zase prekladali moje odpovede, pozorne som si všímala, ako na ne reaguje. Bolo to zábavné.

Aj ona ma pozorovala. Vedela som to.

Vábila ma predstava, že by som ju mohla spoznať viac. Keď sme skončili, zašla som za ňou. Ospravedlnila som sa za svoju angličtinu, ale ona sa len usmiala a spýtala sa, akou rečou ešte hovorím.

„Po rusky, po maďarsky...“ odvetila som ešte v angličtine a kým som zvažovala, či má význam spomenúť základy nemčiny, prerušila ma.

„Môj otec bol maďarský Rumun. Aspoň si oprášim slovnú zásobu,“ odpovedala v maďarčine a od tej chvíle v nej naše rozhovory zostali.

Vedela som, že je odo mňa o dobrých pár rokov staršia, ale ťažko sa mi hádal jej vek. Podarilo sa jej udržať si neskutočný pôvab zrelej ženy a zároveň dievčenskú iskru v očiach.

„Neviem, koľko dní u nás pobudnete, ale rada vám ukážem aspoň kúsok Slovenska.“

„Ukážem ti Slovensko, to znie dobre!“ odpovedala.

Mala som pocit, že v mysli práve niekam odletela.

„Kým som počúvala vašu prezentáciu, uvedomovala som si vaše možnosti. A tento názov by mohol byť skvelý pre to, čo robíte,“ povedala zamyslene. „Rada sa s vami stretnem, ale teraz toho stihneme pomenej. Pozajtra odlietam.“

Dohodli sme sa, že ju na druhý deň napoludnie vyzdvihnem v hoteli.

„Od dvanástej som voľná. Program, milá Juliet, nechám na vás,“ ukončila náš rozhovor.

Nečakala som, že sa tak rýchlo dohodneme, ale aspoň sa mi potvrdila teória, že sa máme zamerať na to, čo nám ide ľahko...

•

„Dúfam, že ste do nášho výletu zahrnuli aj obed, lebo začínam byť poriadne hladná,“ povedala, keď nasadala do auta.

„Jednoznačne. Poznáte slovenskú kuchyňu?“

„Poznám, ale..“

„Čo z nej poznáte?“ prerušila som ju s určitým zámerom.

Mala som v úmysle predstaviť jej našu krajinu v dobrom svetle a presne som vedela, kam ju mám vziať a kam radšej nie.

„Nedáme si niekde radšej pizzu?“ spýtala sa, ako keby prepočula moju otázku.

„Sára, vezmem vás na miesto, kde by bolo hriechom objednať si pizzu. Uvidíte!“ presviedčala som ju.

Rozosmiala sa.

„No dobre, ale ak mi nebude chutiť, dokúpite mi pizzu na váš účet!“ povedala samoľúbo, no s neskutočným šarmom.

Keď budem staršia, chcem vyzerať minimálne tak dobre ako ona, napadlo mi a v tej chvíli som sa v mysli vrátila k obrazu ženy zo svojho sna. Nemohla som sa na Sáru pozerať, ako by som si priala, lebo šoférovanie si žiadalo moju pozornosť. Ale vedela som, že v ten deň bude ešte mnoho príležitostí, ktoré mi umožnia prezrieť si jej tvár zblízka.

„Kde vlastne bývate?“ spýtala som sa, keď sme opúšťali bratislavský obchvat a blížili sa k Malým Karpatom.

„Neďaleko Dublinu, ale odkedy nám deti vyrástli, častejšie sme v našich penziónoch na vidieku. Milujeme to tam. Boli ste v Írsku?“

„Ešte nie, ale plánujem to čoskoro napraviť.“

„Pre vašu prácu by to bola motivačná cesta,“ povedala nadšene.

„Kde všade máte penzióny?“ spýtala som sa zvedavo.

„Jeden spravuje naša staršia dcéra pri Barcelone a ostatné sú v Írsku. Niektoré sme prednedávnom dali do prenájmu, ale dva naše najobľúbenejšie stále spravujeme s manželom. Sú to jeho srdcovky. Rozmýšľali sme, že kúpime dom niekde pri mori v Chorvátsku, ale na miesta, ktoré sa nám najviac páčia, by ľudia museli ešte dosť dlho cestovať autom. To nás trochu odrádza.“

„Ale veď aj u nás je pekne.“

„Ja viem,“ usmiala sa a chvíľu mlčala. „Juliet, vy sa nezapriete,“ uťahovala si zo mňa, no potom stíchla.

Pridala som sa k jej tichu, lebo som cítila, že zvažuje, čo ešte povedať, ale napokon som ho prerušila.

„Viem si predstaviť titulok: Írska majiteľka siete penziónov v západnej Európe otvára nový penzión na Slovensku!“

„To čo vám napadlo?“ spýtala sa prekvapene.

„Naše médiá často píšu o zahraničných majiteľoch zaujímavých penziónov na Slovensku.“

„Ale veď za to sa predsa dosť platí, nie?“

„Pokiaľ ide o zahraničných majiteľov, tak pre nich platia u nás často úplne iné pravidlá,“ povedala som ironicky.

„Zvláštne,“ vyšlo z nej a na moje prekvapenie zostala opäť ticho.

„My sme zvláštna krajina. Veľmi pekná, ale zvláštna.“

„Ale ja o tom naozaj uvažujem.“

„Tak to ma teší,“ cielene som tlmila svoje nadšenie.

Uvedomovala som si, ako rozvážne odpovedá, a nechcela som pred ňou odhaľovať svoju oduševnenosť. Viem, že to ku mne a možno aj k môjmu veku patrí, ale túžila som sa naladiť na jej pokojnú frekvenciu.

„Slovensko je veľmi rozmanité a trochu aj rozporuplné. Viem, že sú krajiny, ktoré majú aj viac rozporov, ale u vás ich vnímam inak. Krásni ľudia, nádherná príroda, a hoci sa vaše služby výrazne vylepšili, stále mám pocit, ako keby sa nerozvíjali charakteristicky pre vaše tradície a kultúru. Ako keby ste sa pokúšali prijať spôsoby cudzincov a na tie svoje, ktoré sú pre vás prirodzenejšie, ste úplne zabudli. A ľudia pritom očakávajú od vás práve tie vaše spôsoby. Lebo práve vďaka nim ste nenapodobniteľní! Je to vaše jadro, vaša sila.“

„To ste povedali perfektne.“

„Čo?“

„Všetko, čo ste práve povedali.“

„Myslíte?“ spokojne sa usmiala.

Vypla som motor, a tak som mala možnosť vnímať ju viac. Znova som si uvedomila, že z nej vyžaruje vzácna charizma a obdivuhodná energia ženy. Áno, bola to ženskosť, ktorá ma na nej fascinovala. Zmiatlo ma, že som si ju pri ženách v mojom okolí nevšimla a vlastne som ju dovtedy nerozpoznala ani v sebe.