Objavte úžasný svet elektronických kníh na:

www.ibookmarket.sk

www.ibookmarket.cz

ebook Copyright © 2012 iAdverti

ebook creator © 2012 iAdverti

All rights reserved.

Vydalo Literárne informačné centrum

Námestie SNP 12 , 812 24 Bratislava www.litcentrum.sk

Zostavil a edične pripravil Ján Zambor

Posúdil Vladimír Petrík

Redakcia Marián Heveši

Návrh obálky Ladislav Tkáčik

Grafická úprava Martin Vydra

Prvé elektronické vydanie

© Marián Andričík, Ján Buzássy, Jozef Čertík, Ján Gavura,

Ján Gbúr, Alexander Halvoník, Monika Kekeliaková, Dana Kršáková,

Rafał Majerek, Radoslav Passia, Vladimír Petrík, Andrea Rubaninská,

Barbara Suchoń-Chmiel, Ladislav Šimon, Anna Valcerová, Ján Zambor 2009

Design © Martin Vydra 2009, Cover design © Ladislav Tkáčik 2009

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

www.iadverti.com

ISBN 978-80-8119-047-6

INTERPRETÁCIA AKO INTÍMNEJŠÍ KONTAKT

V našom projekte ide o poznávanie lyriky Pavla Országha Hviezdoslava prostredníctvom literárnovednej interpretácie. Motivačnou okolnosťou je 160. výročie básnikovho narodenia, ale predovšetkým potreba nových skúmateľov, odborníkov rozličných generácií, medzi ktorými sú aj básnici, vyrovnať sa v novom období s básnikovou tvorbou a upriamiť na ňu čitateľský záujem. Od väčších prác o autorovej lyrike, Turčányho monografickej štúdie Hviezdoslavove Stesky (1960) a Šmatlákovej knižnej monografie Hviezdoslav. Zrod a vývin jeho lyriky (1961) totiž uplynulo takmer polstoročie.

Myslím, že v súvislosti s Hviezdoslavom sa treba vyjadriť aj k veciam, ktoré s interpretáciou akoby priamo nesúviseli, hoci v skutočnosti to tak nie je.

V žurnalistickom prostredí opakovane zaznievala otrepaná pesnička zveličujúca komunikačné ťažkosti s Hviezdoslavovou poéziou, ktoré seriózni literárnovední znalci, ale aj vysokoškolskí študenti píšuci o nej diplomové práce, spochybňujú. To však neznamená, že literárni vedci a osobitne editori (chcel som povedať i textológovia, ale u nás o niečom takom dnes takmer nemožno hovoriť) nie sú Hviezdoslavovi nič dlžní.

Svojho času sa odohral aj pokus Vojtecha Mihálika o básnickú aktualizáciu časti Hviezdoslavovej lyriky. Podľa mojej mienky sa ukázal ako sporný najmä preto, že autorov slovník a syntax neboli iba vecou dobového benevolentného úzu v oblasti básnického jazyka, ale v mnohom i súčasťou jeho poetiky, teda ich funkčného využívania.

Najefektívnejšiu cestu k súčasnému edičnému predstavovaniu autorovej poézie vidím vo vydaniach so slovníkom a s poznámkami, aké sa občas pri vydaniach starších i moderných klasikov objavovali i objavujú aj u nás, dokonca sme ich zaznamenali i v spojitosti s Hviezdoslavom; od nich by sa mohlo postúpiť k vydaniam s podstatne bohatším sprievodným aparátom, s akými sa stretáme v kultúrne rozvinutejších krajinách. V tomto smere hviezdoslavovské novšie edície nielenže nepokročili vpred, ale zaostávajú za dávnejšími; básnik vychádzal bez slovníka a poznámok alebo s touto prílohou redukovanou na nedostatočnú mieru. Už dávno mal byť spracovaný Hviezdoslavov slovník, čo si, pravdaže, vyžaduje nielen jazykovednú lexikografickú, ale aj literárnovednú hviezdoslavovskú kompetenciu.

V dnešnom pohľade na Hviezdoslavov jazyk treba rozlišovať, čo bolo z hľadiska ďalšieho vývoja slovenského básnického jazyka produktívne, a čo nie. Pomerne voľné preberanie slov a tvaroslovných prvkov z blízkych jazykov, mnohé poetizmy, skracovanie, resp. predlžovanie slov a inverzný slovosled isteže v zásade nie sú produktívne. Na druhej strane básnikov zmysel pre lexikálnu výstižnosť, expresívnosť a bohatosť a slová-objavy či celkový tvorivý prístup k básnickému jazyku sú trvajúce výzvy.

Problémom, na ktorý naráža hviezdoslavovský interpret, je už optimálne vydanie jeho poézie z textového hľadiska. Ako závažný sa okrem iného ukazuje problém autorovej interpunkcie. V novších vydaniach sa do básnikovho interpunkčného systému zasahovalo a nazdávam sa, že nie celkom kompetentne, navyše bez akéhokoľvek komentovania týchto zásahov, a tak aj interpret jeho lyriky, ktorý sa nezaobíde bez sledovania jej nuáns, musí zvažovať, z ktorej verzie vychádzať. Prihováram sa za rešpektovanie Hviezdoslavovho interpunkčného systému, ktorý má črty básnickej autonómnosti a svoju funkčnosť. Veľmi pozorné zvažovanie si vzhľadom na zámernú eufonickú výstavbu v autorovej poézii vyžadujú aj aktualizačné zásahy do tvaroslovia.

Náš pokus vychádza z presvedčenia, že významnou cestou prezentácie Hviezdoslavovej poézie je jej literárnovedná interpretácia. V tomto prípade pôjde o výberové interpretačné predstavenie autorovej lyriky, patriacej k najživším súčastiam jeho diela. Spôsob prezentácie je u nás netradičný, v istých modifikáciách sme sa s ním stretli v niektorých západných krajinách a v Rusku. Každý účastník projektu si na interpretáciu vybral lyrickú báseň sám, pričom kritériom bola jej univerzálna umelecká platnosť a predpokladaná blízkosť súčasnému príjemcovi. Zameranie na jednotlivé konkrétne texty môže priniesť poodkrytie hĺbkovej štruktúry autorovej lyriky, dôležitých zložiek básne vo vzájomných interakciách a významných kontextoch a presnejšie ozrejmenie ich poetiky. Mohlo by sa to vnímať aj ako pokus o zintímnenie kontaktu s básnikom. Vo vzťahu k doterajšej literárnovednej recepcii sa zaiste objavia nové pohľady a nevyhneme sa korektúram. Očakávame, že by to mali byť interpretácie na úrovni dnešného reflektovania situácie človeka a sveta a dnešného literárnovedného diskurzu, artikulujúce súčasný zmysel básne.

Hviezdoslav je isteže veľké sústo. O to viac si cením tých, ktorí sa doň pustili, aby obohatili seba a nás.

V kultúrne šťastnejších krajinách s obdivom sledujeme, ako sa znalci literatúry i humanitní vzdelanci zvrchovane pohybujú v literárnych hodnotách v celom časovom priestore národnej literatúry. Náš projekt chce prispieť k zmierneniu tohto slovenského deficitu.

Na Hviezdoslavovi je impozantné rozpätie jeho básnického sveta i jeho mnohotvárnosť. Dnes nás priťahuje najmä ako lyrik kozmický či metafyzický, rodinný, žalmický, prírodný, existenciálny, ako autentický básnik v konflikte s meštiackou spoločnosťou či v polohe evokácie a reflexie vojny. Ani v súčasnom komplikovanom i zneprehľadňovanom svete poznamenanom relativizáciou všetkého, s partikularizovaným i chaotickým subjektom, si nemôžeme nahovárať, že vesmír pre nás prestáva byť fascinujúcou a vábivou veľkou neznámou, že sa nepotrebujeme pokúšať obnovovať stratený vzťah s prírodou, že nás prestáva trápiť plynutie času blízkych ľudí a ich odchody a plynutie nášho vlastného času, že ideálom prestáva byť pravda a mravnosť a ľudská celistvosť.

Hviezdoslavova ešte nie dosť povšimnutá lyrika s existenciálnou problematikou znesie porovnanie s lyrikou najvýraznejšieho španielskeho barokového básnika času Francisca de Quevedo. Pripomeniem ju ukážkou z cyklu Opadlo lístie… Opadneme i my, ktorý autor zaradil do Letorostov. V sonete Opadneme jak ono choré lístie sa stretneme s nemilosrdnou optikou, s antinómiami a paradoxmi a s krutou sebairóniou akoby z arzenálu básnického baroka:

Opadneme jak ono choré lístie

a ako tomu, takže ani nám

niet návratu späť k rodným výšinám;

kto klesol v hrob, ten sklesol navždy, iste.

Čo slávy, moci zjavy plamenisté? –

Len vznikol vehlas, mizne k pustinám;

u slávy žiar tiež toľko ako plam,

čo v jaseň zahrá na zažlklom liste.

Veď krušné: – žiješ? trváš v nebezpečí;

si istý? zvečnels’ smrti na korisť…

ach, hrozné – až sa povedomiu prieči!

Pre zánik vzniknúť, ku odchodu prísť;

jak šťastný, čo to nevie, onen list! –

Čo vravíš, dušo? – Verím tvojej reči!

Nakoniec by som chcel s rešpektom pripomenúť Hviezdoslava ako tvorcu diela. Autor ho s jasnou črtou programovosti vytváral od svojej mladosti. A myslel naň aj na konci života, keď v hraničnej situácii v rozhovore s Bohom nezvolil slová pokornej vďaky za rozsiahlu tvorbu, aké by sme očakávali, ale prekvapujúcej horkej výčitky. Ako obdivuhodný a príkladný mi pripadá básnikov životný tvorivý zápas, ktorý vo vypätých polohách trval do konca. O tom, že to bolo tak a že jeho agensom bola nespokojnosť s vykonaným, ktorú vnímam ako takú ľudskú, svedčia i vety, ktoré básnik vyslovil vo svojej agónii a ktoré majú platnosť žalmických veršov:

Bože môj, prečo si ma nevyslyšal a nedal mi ešte aspoň rok života, aby som mohol dať vrch svojmu dielu?

Prečo si mi nedoprial, aby som mohol ešte povstať a vstať hore a pracovať?

Ján Zambor

HVIEZDOSLAV

Som si istý, že vedecká konferencia k 160. výročiu narodenia Pavla Országha Hviezdoslava, ktorá nesie potešiteľný názov Hviezdoslav v interpretáciách, má zmysel. Ak sa Literárne informačné centrum stalo jej spoluorganizátorom, tak najmä pre svoje presvedčenie, že v literatúre neexistujú staré veci a že Hviezdoslav je v slovenskej literatúre takou paradigmou, ktorá vyjaví, aj povedzme po sto rokoch, svoju životnosť novým procesom interpretovania, ktoré však musí byť rovnako životné. Na Hviezdoslavovom osude, rovnako titanskom ako osud jeho diela, je a vždy bude čo interpretovať. Rozľahlý priestor na interpretáciu poskytuje priekopnícka štruktúra jeho verša, rovnako ako – povedzme – jeho koncept univerzálnej spravodlivosti, ťahajúci sa celým jeho dielom.

Pre mňa osobne je fenomén Hviezdoslav – myslím tým osobu zviazanú celkom nepodmienečne s jeho dielom – predovšetkým príbehom dlhej osamotenosti, ktorý má začiatok i koniec v osamotenosti samej, prekračujúcej dokonca i hranice života jej subjektu. Veď čo iné sú dnešné úškrny potenciálnych prijímateľov jeho diela nad jazykovými krkolomnosťami či hviezdnymi výškami jeho ideí, než spečatením tejto osamelosti, a čo iné je opakovanie zmýtizovaných právd o veršoch, živote a odkaze najslávnejšieho slovenského, a možnože i vskutku národného básnika, než vyprázdňovaním nepochybne relevantného obsahu vloženého do zväzkov jeho zobraných spisov?

Niet pochýb, že potrebujeme interpretovať fenomén Hviezdoslav. Je to fenomén, ktorý vstúpil do slovenského života v časoch takpovediac existenčných. V časoch, keď Slováci mali veľmi málo a aj to išli stratiť. Išlo vtedy, v druhej polovici 19. storočia, takpovediac o krk. Vo všeobecnej depresii však nestačili len heslá a pekné idey: bolo treba poctivo popracovať a mať pritom okrem nanajvýš poctivých úmyslov aj vzdelané poctivé myslenie a zmysel pre novo sa formujúcu realitu sveta.

Mladý Országh si naozaj mohol vybrať: dať sa zlákať zlatým dukátom za maďarskú báseň napísanú na počesť maďarského básnika, alebo poslúchať „otcov“, ktorí odpísali jeho časopis Napred s jeho básnickými „paškvilmi“, ako nazval jeho slovenské prvotiny „otec“ Hurban, a do existenciálne nahusteného priestoru slovenskej reality svorne s nimi ďalej nalievať mesianistickú bezradnosť. Vybral si niečo iné: vybral si samotu básnického revolucionára, ktorá sa postupne premieňala na samotu mýtizovaného národného barda. Keď jeho druh Vajanský konštatoval, že „neostalo nám už takmer nič okrem jazyka a chrámu literatúry“, málokto zo Slovákov si do dôsledkov uvedomoval, že to bol práve ten Országh premenovaný na Hviezdoslava, kto sa vrchovatou mierou pričinil o ten zostatok tak, aby bolo možné na ňom stavať a neskôr ho ďalej zveľaďovať. To, že práve tento Hviezdoslav zmenil iluzívny jazyk romantických predchodcov na jazyk schopný vypovedať moderné obsahy aj za cenu krkolomností, ktorých sa pritom musel nevyhnutne dopustiť, sa akosi rozplynulo v mýte o jeho výlučnosti, ktorý tiež bolo treba vytvoriť, ale ktorý len katapultoval básnikovu osamelosť. A svojej titanskej osamelosti sa Hviezdoslav nevzdal ani vtedy, keď musel dvakrát odísť z pozície sudcu, či keď sa jeho moralistický duch zastarel do šafárenia v národnej Tatrabanke. Bol osamelý preto, že sa k nikomu nepridal a nikomu ani nič len tak neodpustil: ani tým, čo chceli slovenský strom vyvrátiť s koreňmi, ani tým, čo by boli najradšej na jeho korune videli namiesto plodov falošné duchovné fangličky. V tomto zmysle bol Hviezdoslav predbežcom konkretistov, ktorí takmer po storočí po ňom opäť hlboko a na inej kvalitatívnej úrovni preorali hlinu jazyka slovenskej literatúry a podstatne presmerovali jej obraznosť, aby napokon ostali rovnako osamelí ako ich veľký predchodca.

Akéže sebamýtizovanie, o ktorom hovoria niektorí výrobcovia senzácií? Muž, ktorý je schopný takýchto rozhodnutí i takýchto činov a ktorý navyše pri svojich najúpornejšie vyrobených opusoch, aké nemali v slovenskej literatúre obdobu, ani pred ním, ani po ňom, mučivo prežíval „bezozvennosť“ svojej tvorby, a ktorý pritom dobrovoľne doživotne vykonával funkciu advokáta, mohol na vystuženie svojho mýtu urobiť iné veci, než si občas poťažkať na nepochopenie vo svojich veršoch. On však za svoju úlohu pokladal spravodlivosť v reflexii údelu sveta, ktorému sa upísal. Do akej miery sa mu to podarilo, to treba znova a znova hľadať v textoch jeho kolosálneho a isteže i rozporuplného diela. Demýtizovať Hviezdoslava nepochybne treba, ale určite nie iba prostredníctvom pikantérnych odhalení. Znamená to interpretovať ho v súradniciach jeho osobných rozhodnutí, spoločenskej situácie, rozčesnutej na maďarskú a slovenskú, ale aj v súvislostiach patovej situácie, v ktorej sa slovenská národná spoločnosť, literatúra a jej jazyk ocitli pred nevyhnutnosťou potvrdiť si vlastnú identitu schopnú odolávať náporom a výzvam vonkajšieho sveta i domácemu konzervativizmu, v podstate ľahostajnému k univerzálnej veľkosti Hviezdoslavovho diela. To je naozajstný priestor pre interpretácie. Pravdaže, v súvislostiach s tým, či na univerzálnosti národného básnika je naozaj aj dnes univerzálne to, čo sa za univerzálne vyhlasovalo predtým. Lebo práve v týchto súradniciach leží oná „hviezdna nevinnosť“ básnika, ktorého si všetci ctíme, ale málokto z nás vie pochopiť hlboké súvislosti jeho písania, a ešte menej je tých, ktorí to vedia presvedčivo ponúknuť nepresvedčeným.

Možno aj sú dejiny Hviezdoslava a jeho diela v dejinách literatúry opísané správne, možno nič netreba meniť na ich faktografickej či analytickej úplnosti, ale v každom prípade treba pridávať k napísanému pridanú hodnotu našich aktuálnych postojov a generačných pohľadov. Znamená to urobiť percepciu Hviezdoslava kontinuitnou a urobiť ju tým otvorenou ďalším interpretáciám. Ak sa ponecháme povedzme na Šmatláka či Čepana, nech by boli akíkoľvek skvelí, a nebudeme chcieť liezť či už z úcty alebo pohodlnosti – do ich kapusty, Hviezdoslav nám zhavranie nielen ako autor, ale aj ako zdroj intelektuálneho i básnického potešenia.

Lebo čo ak je Hviezdoslav pre nás mŕtvy najmä preto, že my nie sme dosť živí? Krasko vedel, čo hovorí, keď povedal: „reč jeho navždy zaznamenaná“. Sme teda na ťahu.

Želám nášmu semináru, aby jeho ťah bol adekvátny zaznamenanému v Hviezdoslavovom diele.

Alexander Halvoník

SONETY

Ladislav Šimon

Sonety

3

A preds’ som rád, keď mrká, rád, keď svetla pruhy

sa noria do tieňov, v ich hynú záveju;

to značí asi jak keď nivy kopnejú

a kde sneh prvej, obraz vteľuje sa túhy,

túžoby po jare. A nie on obraz púhy:

až svetlá bielodňa nadobre zotlejú,

obraznosť v svoju ma hneď pozve aleju,

v stráň, kde kvet, pod nebo, kde najčistejšie dúhy.

To svet, čo zo mňa pošiel, môj svet maľovaný,

nič cudzieho niet v ňom, svit i tieň mojo je,

a končí sa najďalšej hviezdy na rozhraní.

Jak svitlo, bezpečne cieľ honiť ľahko je,

lež keď noc? – podržia ti iba zástoje,

imž na púť svieti vlastná ducha krásopani.

4

Svieť, moja krásopani, lampa obraznosti,

nech stúpam k strminám, bár stmel sa vôkol svet,

a k tomu ostrovu, kde blaha pučí kvet,

nech ponad more trampôt prekleniem si mosty.

Ó, zaveď, kde môj duch sa v pravde pouhostí;

v dňoch týchto pre neho, ach, stravy žiadnej niet,

nadarmo zablúdi do dolín o podnet:

tam rujú sa o korisť, vlastne len o kosti.

Ó, svieť mi, krásopani, ku ponočnej púti,

keď pozemských ciest dusný usadol sa kúdol

a hviezdo-glorie vzpláť čisto môžu prúty.

Pod nami hlboko už bied a nárku údol –

však vyššie, vyššie ešte lúčov na peruti:

bych pamiatky na všetky zdola pozabudol…

5

Svieť, blesku lučezárny, hviezda poézie! –

Keď ľudstvu padlému raj zmizol bez chýru:

ty prvá svitla si mu techou z vesmíru

a sestrou otroku si padla kolo šije.

Vstal titan, kročil – šliape na lernejské zmije;

za rúnom bez bázne sa pustil do víru;

sad skváril Hesperíd, skvost znáša z Ofiru…

a na vzdor Olympským pruh epopejí vije.

Ó, hviezda, tebou človek, hľa, raje odmyká;

znáš prietrž utajenú cherubovmu oku

a noci pod tieňmi vše vpustíš básnika;

tys’ predchuť blaha, kvapkou z nesmrtnosti toku;

ty nemáš zotrvania nebies na vysoku,

ty musíš po ducha – – Ha, zem jak zaniká!¹

Hviezdoslavov cyklus 21 sonetov pochádza z roku 1886, keď bol takpovediac na tri pokračovania uverejnený v časopise Slovenské pohľady (roč. 6, s. 66 – 67, 109 – 10 a 155 – 156). Básnik mal vtedy tridsaťsedem rokov, žil ako advokát v Námestove a dosiaľ – od roku 1868, keď mu ešte pred maturitou vyšla lyrická prvotina Básnické prviesenky Jozefa Zbranského, vlastne nevydal pôvodnú básnickú zbierku; jeho zobrané spisy začali vychádzať až v roku 1892. Zato medzitým pravidelne prispieval do nemnohých existujúcich literárnych, resp. kultúrnych periodík, najmä do Slovenských pohľadov, ktoré v roku 1881 znova aktivizoval Pavel Mudroch a redigovali ich Svetozár Hurban-Vajanský a Jozef Škultéty. V čase vzniku Sonetov bol Hviezdoslav na vrchole tvorivých síl, o rok skôr uverejnil lyrický cyklus Letorosty I, lyrickoepickú Hájnikovu ženu a pracoval na Letorostoch II.

Ak si všimneme chronologicky „susediace“ lyrické diela (Letorosty I a II), ľahko zistíme, že ich základný tón je elegický, ba, ak to máme povedať kondenzovane – predstavujú celý komplex sťažností a žalôb týkajúcich sa neľahkého postavenia Slovákov ako etnika, ale aj ako „politického“ a tiež „kultúrneho“ národa a jednotlivca v ňom. Zdá sa, že básnikove lyrické fondy boli nasmerované najmä na širšiu, etnicky a nacionálne motivovanú a doslova existenčnú problematiku. Jedinečný básnický subjekt akoby bol v úzadí, aj keď ho môžeme identifikovať v samotnom lyrizme, ktorým sa prezentuje. Pritom Hviezdoslav má veľa básní, kde sa ozýva lyrické „ja“, lenže toto „ja“ nie je individualizované a aj autobiografické fakty, ktoré sa v jednotlivých básňach uvádzajú a či pertraktujú, priamo korešpondujú s prezentovanou problematikou. Ako príklad môžeme uviesť často citovanú báseň Mňa kedys’ zvádzal svet mi hovoriac²; tieto verše, ako je známe, obsahujú zdôvodnenie básnikovej cesty k slovenčine ako literárnemu jazyku, hoci, ako je takisto známe, mal všetky predpoklady veršovať tak po maďarsky, ako aj po nemecky. Odôvodnenie obsiahnuté v básni predstavuje logický rad – najprv mu ktosi („svet“) nahováral, že jeho materčina neobstojí v náročnejšej (politickej? filozofickej? vedeckej? umeleckej?) komunikácii, a preto sa jej má vzdať, aby sa presadil v inej jazykovej kultúre. Spomínané nahováranie bolo neúspešné, pretože do úvah lyrického subjektu zasiahla ako deux ex machina matka, ktorá jeho cudzojazyčným textom jednoducho nerozumela. Po tejto vcelku logickej konštrukcii nasleduje chválospev na materčinu, vyznačujúci sa apodiktickou rétorickosťou a mohutným lyrickým pátosom vyúsťujúcim do prísnej vety: „Buď kliaty, kto sa zaprel, odrodil…“ Didaktický, ba aj propagandisticky apelatívny a napokon aj čítankový charakter uvedených veršov má zrejmý zmysel a cieľ zachrániť slovenské etnikum pred zánikom v mori iných kultúr, najmä maďarskej, ktorá sa v tom čase vyznačovala mimoriadnou agresivitou. Hviezdoslavove „smutné“ básne hovoria o záchvatoch beznádeje, ktoré sprevádzali jeho biografiu – a v tom sa predsa len prejavuje jasne načrtnutý, i keď nie vždy individualizovaný lyrický subjekt. Treba však povedať, že lyrický subjekt Hviezdoslavovej poézie sa postupne vyhraňuje, prehlbuje a napokon aj prezentuje ako jedinečný a neopakovateľný.

Cyklus Sonety je v mnohom špecifický – v podstate nemanifestuje nič okrem vnútorných rozporov subjektu, ktorý hľadá svoju identitu. Lyrická situácia, ktorá sa tu evokuje, sa zakladá na protiklade dňa a noci; subjekt sa z každodenného ruchu uchyľuje do nočného pokoja, ktorý je preňho „ríšou slobody“. Iba v tomto nočnom exile je autentický, je sám sebou, lebo sa môže odpútať od „dennej“, čiže všednej, nebásnickej existencie. Hviezdoslavove sonety sú oslavou noci, čo pripomína napríklad romantické koncepcie (pripomeňme si Novalisove Hymny na noc). Noc vystupuje u Hviezdoslava ako vyslovene pozitívna veličina, kým deň sa prezentuje skôr negatívne.

Hviezdoslav si na túto inscenáciu zvolil formu sonetu, s ktorou sa stretávame aj v Letorostoch a napokon v Krvavých sonetoch. Všeobecne sa dá konštatovať, že ide o „petrarcovský sonet“ s rýmovou štruktúrou abba abba cde cde. Pravda, štruktúra v tercetách sa variuje: cdc ddc, resp. cdc dcd alebo ccd dcd či cdd cdc, resp. cdc cdc či cdd cdd. Ako vidno, Hviezdoslav vyčerpal všetky kombinačné možnosti, ktoré mu tercetá poskytovali, kým v kvartetách je načisto „tradičný“ a zachováva štruktúru abba.

Z hľadiska metra sa tu stretávame s alternáciou trinásť- a dvanásťslabičného, zväčša jambického verša:

Keď slnko zájde skonom a noc temné krídla

/x x´/ x x´/x x´/x x´/x x´/x x´/x

hviezd oky posiate v šír rozstrie ponad zem

/x x´/x x´/ x x´/ x x´/ x x´/ x x´.³

I z tejto ukážky vidno, že autor si ešte s metrom nebol načistom; tlak sylabickosti bol ešte veľmi silný a uvedené verše môžeme vtesnať do jambickej štruktúry iba s určitou dávkou veľkorysosti. Inokedy sa stretávame s čistým daktylom (tri daktyly nahrádzajú šesť jambických veršov):

… nadarmo zablúdi do dolín o podnet

/x´x x/ x´x x / x´x x / x´x x / ⁴

Za predpokladu, že predložky „do“ a „o“ čítame ako prízvučné, musíme konštatovať, že je to sled daktylov. Táto rozkolísanosť môže mať dve príčiny:

a) slovenský verš ešte nebol natoľko ustálený, aby imitoval pravidelné striedanie prízvučných a neprízvučných slabík, resp. chýbalo príslušné rytmické povedomie;

b) Hviezdoslav si bol narušenia prísnych noriem vedomý a narúšal ich zámerne, aby vyskúšal možnosti veršovej štruktúry slovenčiny.

Do očí udrie aj slabičný rozmer; alternácia trinásť- a dvanásťslabičného verša s cezúrou spravidla po tretej jambickej stope nie je „petrarcovská“, lebo taliansky verš vychádzal z jedenásťslabičného pôdorysu. Hviezdoslav tu koketoval s francúzskym alexandrínom, ktorý sa vyskytoval aj v nemeckej poézii. V sonetoch zaradených do Letorostov sa naproti tomu zásadne používa jedenásťslabičný verš so ženským zakončením, v neskorých Krvavých sonetoch sa strieda desať- a jedenásťslabičný verš, čiže veršový rozmer talianskej poézie.

Jambický rytmus dosahuje Hviezdoslav najmä používaním jednoslabičných (často neprízvučných) slov na začiatku verša (a, sa, to, až, v stráň, nič, jak, lež, imž, svieť, nech, ó, v dňoch, tam, keď, pod, však, bych, ty, vstal, za, sad, znáš, tys’). Rytmické ťažkosti tu môžu vznikať pri jednoslabičných prízvučných slovách a takisto pri slabičných predložkách, na ktorých spočíva prízvuk. Pri deklamácii sa však tieto ťažkosti zrejme dajú ako-tak preklenúť. Navyše si Hviezdoslav prvú slabiku verša, ktorá má byť neprízvučná, kde-tu nahrádza trojslabičným slovom (túžoby, obraznosť, nadarmo). V dejinách slovenského jambického verša predstavuje Hviezdoslavovo úsilie, špeciálne v analyzovaných sonetoch, významnú etapu vyznačujúcu sa vedomím tvaru, ale zároveň aj určitým tápaním.

Ak si všimneme Hviezdoslavove rýmy, prichodí nám konštatovať, že tu badať výrazné úsilie o rýmovanie plnovýznamových slov; keďže v každom sonete ide v kvartetách zakaždým o štvornásobný rým, môžeme Hviezdoslavov výkon charakterizovať ako artistný. Pritom sa básnik vystríha gramatických rýmov a pri rýmovaní osvedčuje nevšednú invenciu. V treťom sonete sú to rýmové členy:

pruhy

k záveju

kopnejú

túhy

púhy

zotlejú

aleju

dúhy

maľovaný

mojo je

na rozhraní

snadno je

zástoje

krásopani

Okrem rýmu „mojo je“ / „snadno je“ ide o sémanticky plnohodnotné rýmové členy, ktoré (možno mimovoľne) obsahujú aj vertikálnu metaforu. Tak či onak bol Hviezdoslav skutočným (a asi dodnes neprekonaným) majstrom rýmov.

Vráťme sa však k tematickému plánu Sonetov. Ich obsahom sa okrem iných zaoberal Stanislav Šmatlák v knihe Hviezdoslav. Zrod a vývin jeho lyriky⁵ a Nora Krausová v publikácii Vývin slovenského sonetu⁶ . S. Šmatlák interpretuje Sonety ako určité „vybočenie“ z logického vývinu Hviezdoslavovej poézie (nazýva ich „intermezzom“ a „kozmickou medzihrou“) a zároveň konštatuje, že boli dovŕšením a či zavŕšením predchádzajúceho vývinu. „Predrala“ sa v nich „na povrch problematika, ktorá už od prvých literárnych krokov napĺňala básnikovo vnútro, no ktorá bola pred verejnosťou práve tak dlho utajovaná: problematika vzťahu zeme a hviezd, hmoty a ducha i otázka miesta a poslania človeka-jednotlivca v celej vytušenej vesmírnej dialektike.“⁷

S. Šmatlák veľmi citlivo charakterizuje jednotlivé sonety, ale zároveň akoby konštatoval, že tadiaľto cesta nevedie, že treba ísť „dolu z neba“, že treba prekonať „subjektivistickú výlučnosť vlastného básnického sveta“. ⁸

Ako skúsený interpret Hviezdoslavovej poézie S. Šmatlák postrehol, že cyklus Sonety sa nachádzal na križovatke medzi „subjektívnosťou“ a „objektívnosťou“, ale analytikov záver bol dobovo podmienený. Hviezdoslav dosť jasne tušil, že manifestácia subjektu tvorí skutočnú podstatu poézie a že „objektívne“ úlohy, ktoré si básnik berie na plecia, sú niečím iným ako poéziou, niečím navyše. Tento rozpor nachádzame aj v ďalšej Hviezdoslavovej tvorbe a spomínaná rozpornosť je konštantným aspektom jeho poetického úsilia. Ba Hviezdoslav zašiel tak ďaleko, že zvažuje možnosť „umenia pre umenie“, keď poéziu povyšuje na absolútnu hodnotu. Na rozdiel od vtedajších úvah S. Šmatláka nepokladám túto alternatívu za „bludnú“ cestu, skôr by som povedal, že tu bol Hviezdoslav predchodcom neskorších modernistov.

Nora Krausová označuje Hviezdoslavove sonety za „parnasistické“, „do istej miery ovplyvnené českým parnasizmom“, najmä Jaroslavom Vrchlickým.⁹ Sonety sú „kozmickou poéziou“ a celý cyklus má svoju kompozíciu, ktorá je daná ústrednou témou – troma hlavnými motívmi, „motívom človeka – atómu Zeme, motívom vesmíru a motívom umeleckého nadšenia“.¹⁰

Napokon ešte uvedieme názor Jána Gbúra, ktorý sa zaoberal aj vzťahom Hviezdoslava k českej literatúre. V publikácii, ktorá vyšla pod názvom Pavol Országh Hviezdoslav / Básnické dielo (2006), sa k Sonetom vyjadruje nasledovne: „Hviezdoslav, ktorého vesmír neustále inšpiroval k hlbokým básnickým úvahám na rozličné témy ľudského života, sa začal v polovici osemdesiatych rokov zaujímať o dobové technické a civilizačné výdobytky kozmologickej povahy, vrátane prírodovedných modelov sveta… V cykle Sonety (1886) sa jeho básnické predstavy nasycujú istotou viery v usporiadanosť krásy viditeľného sveta. Hľadá stopy Boha v stvorenej kráse vesmírnych tvarov.“¹¹

Moja interpretácia Hviezdoslavových sonetov vychádza z uvedených premís, ktoré pokladám za adekvátne, ale na druhej strane nás detailná analýza môže, aspoň si to myslím, priviesť ešte ďalej.