Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Robotníci mora II

Victor Hugo

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2018 Petit Press

Copyright ePub version © 2019 iAdverti

Copyright © 2018 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Igor Čonka, Tibor Várnagy, Dušan Kroliak, Monika Kralovičová, Martina Pinková, Zuzana Berešíková, Bohumil Kosa, Ivana Gajdošová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0393-4

Pôvodná publikácia

Victor Hugo. Robotníci mora II. Šibal Gilliatt. Melantrich. Moravská Ostrava 1931. 195 s.

Bibliografické poznámky

Viktor Hugo: Robotníci mora

1931

Melantrich

Časť druhá. Šibal Gilliatt

Melantrichovej Slovenskej Knižnice sväzok IX. (brož. 29 — 31)

Preložil Vl. Roy

Tlačou Melantricha v Moravskej Ostrave

Nákladom účast. spoločnosti Melantrich

Túto knihu venujem bralu pohostinnosti a slobody, tomu kútu starobylej normandskej zeme, na ktorom žije ušľachtilý národík mora, drsnému i pôvabnému ostrovu Guernesey, ktorý je teraz mojím útočišťom a bude pravdepodobne mojím hrobom.

V. H.

Náboženstvo, spoločnosť, príroda; to sú tri borby človeka. Tieto tri borby sú zároveň jeho troma potrebami; musí veriť, ztadiaľ chrám; musí tvoriť, ztadiaľ obec; musí žiť, ztadiaľ loď. Ale v týchto troch rozlúšteniach taj a sa tri vojny. Mysteriózny trud života pochádza z všetkých troch. Človek naráža na prekážku vo forme povery, vo forme predsudku a vo forme živlu. Trojité ananké ťažko na nás dolieha: ananké dogmat, ananké zákonov, ananké vecí. V chráme Matky božej v Paríži poukázal pôvodca na prvé; v Biednikoch označil druhé; v tejto knihe určuje tretie.

K týmto trom osudovosťam, ktoré obkľučujú človeka, druží sa osudovosť vnútorná, ananké najvyššie, ľudské srdce. —

V Hauteville-House, marec 1866

Kniha prvá. Úskalie

I. Miesto, ku ktorému je obťažno pristúpiť a z ktorého je ťažko sa dostať

Barka, ktorú v rozličných hodinách večera zbadali na rozličných miestach guerneseyského pobrežia, bola, čo je ľahko uhádnuť, pansa. Gilliatt si volil plavbu cez užinu medzi skalami pozdĺž pobrežia; bola to nebezpečná, ale rovná cesta. Jeho jedinou starosťou bolo pustiť sa najkratšou cestou. Stroskotanie lode nečaká, more sa ponáhľa, hoci aj jedna hodina opozdenia mohla by sa stať nenahraditeľnou. Chcel rýchlo priskočiť na pomoc ohroženému stroju.

Tak sa zdá, že jednou z hlavných starostí Gilliatta, keď odchodil z Guernesey, bolo, nevzbudiť pozornosť. Odišiel tak, ako by utekal. Zdalo sa, akoby sa chcel skryť. Vyhnul východnému pobrežiu ako človek, ktorý považuje za zbytočné plaviť sa okolo Saint-Simpsonu a Saint-Pierre-Portu. Plúžil sa, ba možno povedať kradnul sa pozdĺž pobrežia na druhej strane ostrova, ktoré je temer neobývané. Medzi úskaliami musel veslovať; ale Gilliatt vládnul veslom dľa hydraulického zákona: začieral veslom bez narazenia a zvoľna ho zasa vyťahoval a takto sa vo tme mohol plaviť čím najrýchlejšie a dľa možnosti s tým najmenším hlukom. Boli by ste si mohli myslieť, že má nejaké zlé úmysly.

Hoci sa slepo vrhal do podujatia, ktoré sa veľmi podobalo nemožnosti a hoci svoj život vystavoval nebezpečenstvu temer bez všetkej nádeje na úspech, pravda je, že sa bál súťaže.

Keď svitalo, nejaké tie neznáme, v priestoroch snáď otvorené oči, mohly zbadať v prostriedku mora na jednom z najvzdialenejších a najnebezpečnejších miest dve veci, medzi ktorými sa diaľka krátila, keďže sa jedna blížila k druhej. Prvou, v rozsiahlom priestore rozvlneného mora temer neviditeľnou vecou, bola plachtová barka; v tejto barke bol človek; bola to pansa, v ktorej sa viezol Gilliatt. Druhá, nehybná, ohromná, čierna, mala nad vodou prekvapujúcu formu. Dva vysoké stĺpy podopieraly nad vlnami v prázdnom priestore akúsi vodorovnú prieku, ktorá ako nejaký most spájala obidva vrcholce. Táto z ďaleka taká neforemná prieka, že nebolo možno uhádnuť, čo je to, s obidvoma stĺpmi dovedna tvorila jedno teleso. Podobalo sa to bráne. Ale načo je brána v tomto na všetky strany otvorenom priestore, ako je more? Robilo to dojem titanského dolmenu, postaveného sem do prostriedku oceánu nejakým veľkolepým rozmarom, vybudovaným rukami, ktoré sú navyknuté prispôsobovať rozmery svojích stavaní nesmiernym hĺbkam. Silhuetta tohoto kolosa vyčnievala na jasnom nebi.

Na východe pribúdalo denného svetla; belosť horizontu dodávala moru ešte černejšej farby. Na druhej strane zapadal mesiac.

Tie dva stĺpy boly Douvres. Medzi nimi, ako architráv medzi rimsami, vtiesneným telesom, bola Duranda.

Toto úskalie, ktoré takto trímalo a ukazovalo svoju korisť, bolo hrozné; niekedy veci proti človeku majú pochmúrny a nepriateľský vzhľad. V útvare týchto skál bolo niečo vyzývavé. Ako by na niečo čakaly.

Nemožno si predstaviť nič pyšnejšieho a drzejšieho: loď premožená, priepasť pánom. Obidve skaly, s ktorých po včerajšej búrke ešte vždy kvapčala voda, budily dojem upotených bojovníkov. Vietor ztíchnul, more sa pokojne načechrávalo a tam, kde sa hravo krútily chomáče pien, bolo možno tušiť podmorské skaly. Z širokého mora doliehalo sem hukotanie, ktoré sa podobalo bzukotu včiel. Okrem dvoch Douvres, ktoré tu stály rovno ako dva čierne stĺpy, všetko bolo ploché. Do istej výšky boly voskrz zarastené morskou trávou. Ich strmé steny sa ligotaly ako pancier. Zdalo sa, že sú prichystané pustiť sa do nového boja. Bolo zrejmé, že sú vkorenené do skál pod vodou. Viala z ních akási tragická všemohúcnosť.

More obyčajne zakrýva svoje skutky. Rado ostáva neznámym. Túto nesmiernu tôňu si zavše ponecháva pre seba. Málo kedy sa stáva, že odhalí toto tajomstvo. More je trpelivé, diskrétne; je zdržanlivé. Nerado rozchyruje svoje skutky. Zapríčiní stroskotanie lode a potopí ju; táto hltavosť je jeho cudnosťou. Vlna je pokrytecká, zabíja, okráda, zatajuje, robí sa nevedomou a usmieva sa. Zúrí a potom sa úlisne čepírí.

Tu nebolo nič podobného. Skaly Douvres, dvíhajúce nad vlny mrtvolu Durandy, jasaly víťazstvom. Boli by ste povedali, že sú to dve potvorské, z priepasti vyčnievajúce ramená, ktoré ukazujú búrkam mrtvolu tejto lode. Bolo to niečo také, ako keď sa vrah chváli.

K tomu sa pojila posvätná hrúza tejto chvíle. Svitanie vyniká nejakou tajomnou velebou, v ktorej splývajú ostatky sna a začiatky myšlienky. V tejto nejasnej chvíli je doteraz niečo hrozného. Nejaké ohromné H, koré utvorily obidva Douvres, jeho spojovacou čiarkou bola Duranda, bolo viditeľné na obzore opradené zvláštnou súmračnou velebou.

Gilliatt mal námornícky oblek, vlnenú košeľu, vlnené punčochy, klincami vybíjané črievice, pletenú kazajku, nohavice z hrubej látky s vreckami, a na hlave tú červenú vlnenú čiapku, aké vtedy nosievali námorníci a ktoré v minulom storočí menovali „galériennes“.

Poznal úskalie a zamieril k nemu.

Duranda bola opakom na dno potopenej lode; visela v povetrí.

Ešte nikdy nepodnikli divnejšiu záchranu.

Už bol biely deň, keď Gilliatt dorazil do vôd úskalia.

More tu bolo, ako sme už povedali, melké. Bolo len troška rozbúrené, ako býva tam, kde je obklopené skalami. V každej, malej či veľkej, užine, sú búrky. V užine sa to ustavične pení.

Gilliatt nedorazil k Douvres bez istej opatrnosti.

Niekoľko ráz spustil olovené ťažítko.

Čakala tiež na neho úloha, vylodiť malý náklad.

Súc navyknutý častým plavbám, doma mával vždy všetko prichystané k odchodu. Bolo to vrecko suchárov, vrecko žitnej múky, koš s treskami a údenou hovädzinou, veľká konva pitnej vody a norvežská, kvetami zdobená bednička s niekoľkými vlnenými košeľami, námornicky klobúk, therom napustené holienky a ovčia koža, ktorú si v noci vždy prehodil cez kazajku. Odchodiac z Bu de la Rue všetko to naložil na pansu a vzal aj bochník čerstvého chleba. Ponáhľajúc sa, z náradia si vzal len kováčske kladivo, sekeru a obuštek, pilku a uzlovitý povraz, na ktorom bol pripevnený hák. S takýmto rebríkom možno liezť aj po najstrmších skalných stenách, a dobrý námorník vydriape sa aj po najneschodnejších strminách. Na Serku možno vidieť, s akým zdarom upotrebujú uzlovité povrazy rybári z gosselinského prístavu.

Siete, udice a celé rybárske náčinie mal v barke. Uložil ho tam zo zvyku a nahodile, lebo ak sa chystal uskutočniť svoj plán, mal dlieť nejaký čas v súostroví skál a tu sú rybárske prístroje bezpredmetné.

V chvíli, keď Gilliatt pristal, more práve klesalo, čo bolo pre neho priaznivé. Klesajúci príliv na úpätí malej Douvre odhalil niekoľko rovných alebo len slabo naklonených plochých kameňov, ktoré sa dosť podobaly podvalom pre dlážku. Tieto kamenné platne, široké i uzke, rozložené v nejednakých vzdialenosťach vedľa svislej steny monolithu, vinuly sa ako úzky chodník až k Durande, ktorá sa dmela medzi dvoma skalami. Bola tu stiesnená ako v kliešťach.

Tieto kamenné platne hodily sa k pohodlnému vykladaniu vecí a k pozorovaniu. Tu bolo možno predbežne složiť v panse dovezenú zásobu. Ale bolo sa treba ponáhlať, lebo nad vodou boly len niekoľko krátkych hodín. Pri prílive ich mala zasa zaplaviť voda.

K týmto plochým i šikmým skalám hnal Gilliatt pansu a zastavil ju tu.

Boly pokryté vlhkou a klzkou vrstvou morského machu a ich spád robil ich miestami ešte klzkejšími.

Gilliatt sa zobul, vyskočil bosý na mach a priviazal pansu ku skalnému končiaru.

Potom sa vydriapal nakoľko mohol čím najďalej po úzkej žulovej cestičke, dostal sa až k Durande, zdvihnul zrak a pozorne si ju obzeral.

Duranda visela zavesená medzi dvoma skalami asi dvadsať stop nad vodou. Aby bola vrhnutá na toto miesto, k tomu bola treba zbesilosť rozbúreného mora.

Takým násilnosťam sa námorníci ani nečudujú. Tak, aby sme spomenuli len jeden príklad, 25. januára 1840 v starskom zálive už utišujúca sa búrka vymrštila jediným návalom svojej poslednej vlny briggu cez vrak korvety „la Marne“ a vrazila ju buspritom napred, medzi dva pobrežné útesy.

V skalách Douvres bola konečne len polovička Durandy.

Vlnám vyrvaná loď, bola akosi vytrhnutá z vody, v nej bola zakorenená. Vír vetra ju skrútil, vietor mora ju pevne držal a loď, uchvátená rukami búrky v dvoch opačných smeroch, zlomila sa ako palica. Zad so strojom a kolami, vyzdvihnutý z rozpenených vĺn a vrhnutý rozkateným cyklonom do užiny Douvres, vniknul do nej až po strednú priečku a zaviazol v nej. Nával vetra musel byť dôkladný; aby vrazil medzi dve skaly tento klin, uragan sa zahnal kyjakom. Predok odniesla víchrica, a sem a ta prevaľovaný roztrieskal sa o skaly.

Utopené voly vypadli z rozdrteného podpalubia do mora.

Značný kus prednej steny bol doteraz spojený so zadom a s ľavým obalom kolesa súvisel niekoľkými porúchanými spojkami, ktoré by bolo bývalo možno sekerou ľahko preťať.

Miestami bolo vidieť vo vzdialených priehlbinách úskalia brvná, dosky, zdrapy plachiet, odlomky reťazí, rozličné trosky, povaľovať sa na skale.

Gilliatt si pozorne obzeral Durandu. Kýl mu tvoril nad hlavou akúsi povaľu.

Obzor, na ňom sa nekonečné vody ledva hýbaly, bol jasný. Na tejto obrovskej belasej klenbe slnce vychádzalo nádherne.

Chvíľami skanula s vraku kvapka a padla do mora.

II. Dôkladná zkaza

Skaly Douvres rôznily sa v tvare i vo výške.

Na malej Douvre, ktorá bola ohnutá a špicatá, bolo vidieť tkanivo dlhých, ako tehla červených, žíl skalnej hmoty, ktorá bola pomerne mäkká a prenikala žulu od úpätia až k temenu. Na povrchu tých červenkavých žíl povstaly trhliny, po ních bolo možno liezť. Takáto trhlina, temer nad vrakom, bola vlnobitím tak pekne rozšírená a vydlabaná, že tvorila akýsi výklenok, do ktorého by sa bola spratala socha. Žula malej Douvre bola na povrchu vyhladená a ošuchaná ako zkušobný kameň, ale jej hladkosť nemiernila jej drsný zovňajšok. Malá Douvre bola končitá ako roh. Veľká Douvre hladká, ulízaná, svisnutá, bola sťaby dľa nákresu, vytesaná z kusa čiernej slonoviny. Nemala ani jednej diery, ni výstupku. Jej strmá stena bola nevľúdna; trestanec by nebol našiel na nej útočište, ani vták miesto pre hniezdo. Na jej vrcholci bola ako na skale Človek, plocha; ale bola neprístupná.

Na malú Douvre bolo možno vyliezť, ale nebolo možno udržať sa na nej; na veľkej Douvre bolo možno byť, ale nebolo možno dostať sa ta.

Keď Gilliatt všetko poprezeral, vrátil sa na pansu, vyniesol jej náklad na najširšiu kamennú rimsu nad vodou, z týchto najpotrebnejších vecí urobil balík, ktorý zaviazal do nathérovanej plachty, obtiahol ju silne povrazom, zastrčil tento balík do skalného výmolu, kam nedostupovala voda, potom pomáhajúc si nohami a rukami od výstupku k výstupku, tisnúc sa pevne k malej Douvre a zachytávajúc sa i v najmenšej škáre, vydriapal sa až k Durande, čnejúcej tu ako vrak v povetrí.

Keď sa dostal až k obalu kolesa, vyskočil na palubu.

Vnútro vraku poskytovalo žalostný pohľad.

Na Durande bolo všade vidieť stopy hrozného násilia. Bol to úžasne násilný orkán. Búrka sa tak chová ako banda morských lupičov. Nič sa tak nepodobá lúpežnému útoku ako stroskotanie. Mrak, hrom, dážď, vetry, vlny, skaly, to je hrozná banda spoluvinníkov.

Na zničenej palube, sťaby sa až doteraz ozýval zbesilý dupot duchov mora. Všade bolo vidieť stopy zúrenia. Čudne poohýbané železné čiastky svedčily o tom, ako besne tu zúril vietor. Medzipalubie skytalo obraz šialencovej chyže, v ktorej je všetko potlčené.

Niet dravca, ktorý by tak vedel rozkmásať svoju korisť, ako more. Voda má plno driapov. Vietor vraždí, more hrdúsi; vlna je jeho čelusťou. Uchvacuje a v zápätí drví. Oceán zabíja práve tak ako lvia dlaba.

V zničení Durandy bolo to zvláštne, že bolo prevedené do najmenších podrobností. Ako by ju bol niekto hrozne dokmásal. Mnohé robilo dojem schválnosti. Bolo možno povedať: aká naničhodnosť! Planky boly zrovna umelecky dolámané. Takto robieva cyklon. Rozrezať a ohoblovať, to je divná záľuba tohoto desného zhubcu. Cyklon pracuje dôkladne ako kat. Zkazy, ktoré zapríčiní, robia dojem popravy. Povedali by ste, že je preniknutý zlobou; vymýšla rafinované prostriedky ako nejaký divoch. Zabíja rozrezávaním tela; mučí stroskotanca, mstí sa, zabáva sa a to je pri tom nízke a poľutovaniahodné.

Pod našími podnebiami sú cyklony vzácnosťou, ale čím neočakávanejšie prekvapia, tým sú strašnejšie. Skala, na ktorú sa oborí, môže byť príčinou, že sa na tomto mieste vietor otočí. Je pravdepodobné, že sa víchrica nad skalami Douvres otočila v špirále a naraziac na úskalie, odrazu sa premenila na vír, čím by sa dalo vysvetliť, ako mohla byť loď vymrštená do takej výšky medzi skaly. Keď zúrí cyklon, loď je pre vietor asi toľko, ako kamienok pre prak.

Duranda sa podobala človeku, ktorý je v poli preťatý; bol to otvorený trup, z ktorého vyčnievaly rozličné trosky ako vnútornosti z mrtvoly. Laná sa zmietaly a chvely; reťaze sa rinčiac kolísaly; cievy a nervy lode visely obnažené. Čo nebolo rozdrtené, bolo vyvrátené. Kusy loďného obalu boly ako klincami posiaté hachle; všade bolo vidieť zkazu. Žrď dvihadla bola už len kusom železa, sonda bola už len kusom olova, bradáč bol už len kusom dreva; spúšťacie lano bolo už len kusom kúdele, povraz len kusom vlákna; drótené lano bolo už len zamotaným klbom; všade žalostná, nesmyseľná zkaza. Nebolo ničoho, čo by nebolo odpútané, odtrhnuté, pretrhané, ohlodané, zbúrané, navrtané, zničené; nič nebolo súvislého v tejto ošklivej spúste; všetko bolo rozorvané, rozkúskované, v rozklade; panovala nestálosť a rozplývavosť, které charakterizujú každý virvar, vzniklý v ľudských ruvačkách, ktoré menujeme bitkami, až po ruvačky živlov, ktoré menujeme chaosom. Všetko sa tu rúcalo, všetko sa tu váľalo a prúd dosák, výplne, železa, lan a brvien zarazil sa na kraji veľkej trhliny v kýle, zkadiaľ mohol aj ten najmenší náraz všetko svrhnúť do mora. Čo bolo kedysi na tejto silnej spodnej čiastke lode také víťazné, celý ten zad, ktorý visel medzi dvoma skalami Douvres a snáď už na spadnutie, bol plný širokých trhlin, cez ktoré zizal tmavý vnútrok lode.

Morská pena zdola pľuvala na túto mizernú vec.

III. Nedotknutý, ale nie zachránený

Gilliatt sa nenazdal, že z lode najde len polovičku. Podľa ináč tak podrobných zvestí patróna „Shealtiela“, nesvedčilo nič o tom, že by bola loď v prostriedku rozčesnutá. Ten „pekelný praskot“, ktorý začul patrón „Shealtiela“, zavznel asi v chvíli, keď bola loď v hustej hmle rozrazená. Tento patron odchádzal asi v chvíli posledného veterného nárazu, a to, čo považoval za náraz vĺn, bola smršť. Neskôr, keď sa dostal bližšie obzrieť si ztroskotanú loď, mohol vidieť len prednú čiastku vraku, lebo všetko ostatné, tedy široký prielom, ktorý oddelil prednú čiastku lode od zadnej, bolo zakryté tesným úskalím.

Až na to tedy, bol opis patrona „Shealtiela“ správny. Trup bol ztratený, ale stroj lode ostal nedotknutý.

Také náhody vyskytujú sa pri stroskotaniach práve tak často, ako pri požiaroch. Logika pohrôm sa vymykáva naším predstavám.

Polámané stožiare sa srútily, ale komín sa neohnul. Veľká železná doska, na ktorej spočíval stroj, zachovala ho v celosti. Dosková bočná stena pri obrube kolies bola zlámaná tak, že sa podobala doštičkám žaluzii; ale cez štrbiny bolo vidieť, že sú obidve kolesá v dobrom stave. Chýbalo len niekoľko lopatiek.

Okrem stroja odolal tiež veľký navinovač na zadu. Mal posiaľ svoju reťaz a keďže bol mocne sovrený štvorhranom zo silných klád, ešte mohol konať dobré služby, kým pod ťarchou reťazí neprasknú dosky. Podlaha paluby bola temer všade poprehybovaná a celá tá plocha bola rozheganá.

Ale zato tá čiastka trupu, ktorá väzela medzi skalami Douvres, ako sme už povedali, držala sa vedno, a zdalo sa, že je neporušená.

V tejto nedotknutosti stroja bolo niečo výsmešné, akoby tú pohromu stíhalo ironiou. Tmavá zlosť neznámych mocí uškrnie sa zavše tak trpko. Stroj bol síce zachovaný, ale odsúdený ku zkaze. Oceán si ho ponechal, aby ho potom pohodlne zničil. Bol akoby hračkou mačky.

Stroj tu pomaly podľahne zkaze a kus po kuse sa rozpadne. Bude hračkou divoko sa peniacich vĺn. Deň čo deň bude ho ubúdať, takrečeno bude sa roztápať. Čo robiť? Žeby toto ťažké, masívne a zároveň krehké množstvo mechanizmu a kolies, pre svoju ťarchu odsúdené k nehybnosti, v tejto pustote vystavené na uskalí všetkým vlivom vetrov a vĺn, mohlo tlakom tohoto neúprosného prostredia ujsť pomalej zkaze, to sa zdalo byť celky šialenou myšlienkou.

Duranda bola väzňom skál Douvres.

Ako ju vysvobodiť? Ako ju ztade vymaniť?

Pomôcť človeku na svobodu, nie je ľahkou vecou; ale akou ťažkou úlohou je pomôcť na svobodu stroju!

IV. Prehliadka miesta

Gilliatta všetko nútilo ponáhlať sa. Ale najnaliehavejším bolo najsť najprv nejaké miesto, kde by jeho pansa mohla zakotviť, a potom kde by sa on mohol uchýliť.

Keďže ľavý bok Durandy bol väčšmi naklonený ako pravý, pravý obal kolies bol vyššie ako ľavý.

Gilliatt vyliezol na obal pravého kolesa, zkade mohol prezrieť dolnú čiastku úskalia a hoci aj užina medzi skalami, ťahajúcimi sa vo dvoch radoch za Douvres, mala niekoľko záhybov, Gilliatt si mohol urobiť geometrický obraz úskalia.

A tu ustálil toto.

Douvres, ako sme už poznamenali, podobali sa dvom vysokým štítom, ukazujúcim tesný vchod do uličky, utvorenej malými, kolmo do mora spadajúcimi žulovými stenami. V primitívnych podmorských útvaroch stretávame sa dosť často s takýmito divnými sťaby sekerou vytesanými chodbami.

Tento veľmi krivolaký priesmyk nebol ani len pri odlive suchý. Pretekal ním vždy veľmi rázny prúd. Prudké zatáčky podľa smeru panujúceho vetra maly priaznivý alebo nepriaznivý vliv; hneď vzdorovaly dmejúcemu sa moru, hneď ho zasa dráždily. Tento prípad bol častejší; prekážka budí hnev mora a núti ho k výstrednosťam; pena je výsledkom tohoto podráždenia.

Búrny vietor podlieha v takých výsekoch medzi skalami tomu istému tlaku a je práve tak zlostný. Je to hrdúsená búrka. Nesmierny vietor ostáva nesmiernym, ale sa zostruje. Je kyjakom i kopiou. Drví a zároveň prebodáva. Predstavte si orkán, ktorý sa stal prievanom.

Obidve skalné pásma, ktoré medzi sebou tvoria akúsi morskú ulicu, boly nižšie ako Douvres, postupne klesaly a v istej dialke norily sa do vody. Bol tu ešte jeden úzky vchod a cez tento bolo možno vniknúť do výseku. Bolo možno tušiť, že obidva skalné hrebene pod vodou ťahajú sa ďalej, tvoriac tak ulicu až ku skale Človek, ktorá vyčnievala ako štvorhranná pevnosť na druhom konci úskalia.

Ináč pri odlive a ten bol práve keď Gilliatt prevádzal pozorovania, tieto dva rady melčín ukazovali svoje vedľa seba ustavične sa ťahajúce výbežky, z ktorých niektoré vyčnievaly nad hladinu.

Skala Človek na východe ohraničovala a podopierala celú skupinu skál, ktoré sa na západe opieraly na obidve Douvres.

Celé shora videné úskalie, podobalo sa ružencu skál, ktorý sa vinul ako had a mal na jednom konci Douvres a na druhom Človeka.

Úskalie Douvres tvorilo v celku vlastne len dve obrovské žulové vlny, ktoré vyčnievaly nad more, dotýkajúc sa takrečeno a trčiac kolmo ako hrebeň podmorského pohoria. Poryvy vetra a vzdmené more sťa pilou rozrezaly tento hrebeň. Bolo z neho vidieť len hornú časť a to bolo úskalie. Čo sa skrývalo pod vodou, iste bolo ozrutné. Ulička, do ktorej vrhla búrka Dourandu, bola priechodom medzi týmito obrovskými pásmi.

Táto ulička, krivolaká ako blesk, bola temer všade jednako široká. Bola prácou oceánu. Večná vrava vie niekedy vytvoriť také bizarné pravidelnosti. Z vĺn vystupuje geometria.

Po celej dĺžke výseku ťahaly sa obidve skalné hradby rovnobežne vedľa seba a to v diaľke, ktorá zodpovedala temer akurátne šírke Durandy. Len preto, že malá Douvre, ohnutá a na vonok obrátená, tvorila širší priechod, mohli sa sem vpratať aj kolesá. Všade inde bola by bývala rozmliaždená.

Vnútorné dvojité prôčelie skál bolo ošklivé. Keď pri zkúmaní oceánom zvanej vodnej púšte prídeme na neznáme morské veci, tieto nemávajú prekvapujúcu a potvorskú podobu. To čo mohol Gilliatt vo výseku zbadať z vraku, budilo úžas. V žulových priehlbinách mora vyskytujú sa často čudné útvary. Výsek v Douvres mal tiež svoj desný vzhľad. Okysličené miesta skál tvorily tu a tam na srázoch červené škvrny, podobajúce sa mlákam sadnutej krvi. Sťaby ztade zaváňal puch mäsiarského krámu. Toto úskalie malo svoje skladište mäsa. Drsný, jednako vlivom rozkladu do skaly zamiešaných kovových slúčenín a jednako vlivom pliesne rozlične zafarbený kameň, miestami ukazoval hrozný nach, podozrivú zeleň, temer rudé zablatené miesta, ktoré vyvolávaly predstavu vraždy a popravy. Robilo to dojem ešte neuschnutej steny, v chyži, v ktorej spáchali vraždu. Akoby tu bola ostala stopa po rozmliaždených ľuďoch; sťaby strmá skala bola ukazovala počet nakopených smrteľných zápasov. Na niektorých miestach sa zdalo, sťaby posiaľ tiekla táto krv, stena bola vlhká a zdalo sa, že nie je možné na ňu pritisnúť prst, aby sa nepoškvrnil krvou. Všade sa ukazovaly hrdzavé škvrny po krviprelievaní. Pri úpätí obidvoch rovnobežných skalných strmín, miestami na hladine vody alebo pod vodou, alebo na suchu vo výmoľoch, povaľovaly sa, potvorsky oblé purpurové, čierne alebo fialkové kamene, ktoré sa podobaly vnútornosťam; robily dojem čerstvých pľúc alebo hnijúcej pečene. Sťaby tu boli obri vyprázdnili svoje útroby. Dlhé červené vlákna, ktoré by sme boli mohli považovať za smrteľný pot, pretínali žulu shora nadol.

Morské diery mávajú často taký vzhľad.

V. Slovo o tajnej spolupráci živlov

Pre tých, ktorí na cestách môžu byť shodou okolností odsúdení k dočasnému pobytu na niektorom úskalí oceanu, tvar úskalia nie je ľahostajnou vecou. Bývajú úskalia s tvarom pyramídy, s jediným vrcholom nad vodou; sú úskalia kruhovité z veľkých balvanov; sú úskalia s chodbami. Úskalia s chodbami bývajú najhoršie. Nielen pre úzkostné prúdenie a vravu vĺn medzi ich sovrenými stenami, ale aj pre neurčité meteorologické vlastnosti, ktoré sú, ako sa zdá, výsledkom rovnobežnosti dvoch skál v šírom mori. Tieto dva strmé chrbty sú naozajstným Voltovým stĺpom.

Úskalie s chodbami vinie sa istým smerom. Tento smer je veľmi dôležitý. Vyplýva z neho prvý vliv na povetrie a vodu. Úskalie s chodbami pôsobí na vlny a na vietor, mechanicky svojím tvarom, potom galvanicky rozličnou magnetičnosťou svojich ovisnutých plôch, na seba položených a proti sebe trčiacich mas.

Povaha takých úskalí priťahuje k sebe všetky tie zbesilé v orkáne roztrúsené sily a prejavuje pri búrke zvláštnu sústreďujúcu moc.

Preto vo vodách, kde sú takéto útesy, bývajú búrky mohutnejšie.

Treba vedieť, že je vietor vecou složitou. Myslíme si, že je niečim dôležitým, ale nie je tomu tak. Táto sila nie je len dynamická, je aj chemická; nie len chemická, ale aj magnetická. Je v nej niečo nevysvetliteľné. Vietor je práve tak elektrický ako vzdušný. Isté vetry súvisia so severnou žiarou. Vietor na výspe des Aiguilles vydúva vlny až do výšky sto stôp, k úžasu Dumonta d’Uvrille. „Korveta,“ vraví, „nevedela koho má prv poslúchnuť.“

V austrálskych víchriciach valia sa po oceáne naozajstné chorobné opuchliny a potom zúrí more tak hrozne, že divoši nemôžuc na ne hľadieť, utekajú do jaskýň. Polárne víchrice sú iného druhu; sú napospol preniknuté ľadovými ihličkami a tieto vetry, v ktorých nemožno dýchať, tisnú nazad po snehu sane Eskymákov. Iné vetry spaľujú. Taký je simun v Afrike, tyfon v Číne a samiel v Indii. Simun, Tifon, Samiel; človek by myslel, že sú to mená démonov. Pod ich dychom rozplývajú sa temená hôr. Jedna taká búrka obtiahla sopku Tolucca skleným obalom. Tento horúci vietor, smršť černidlovej farby, rozdúrajúca šarlátové mraky, je to, čo hovoria Vedy: „Hľa, čierny boh, ktorý poháňa červené kravy.“

Vo všetkých týchto úkazoch cítime tajomstvo elektriny.

Vietor je plný tohoto tajomstva. Práve tak aj more. Toto je tiež složité: pod vodnými vlnami, ktoré sú viditeľné, sú vlny síl, ktoré nevidíme. Skladajú sa zo všetkého. Zo všetkých tých smesí je oceán najnedelitelnejší a najhlbší.

Oprobujte si urobiť predstavu o tomto tak ohromnom chaose. Je univerzálnou nádržou plodenia, téglikom, v ktorom sa všetko mení. Shromažďuje a potom mrhá, kopí a potom rozosieva; hlce a potom tvorí. Prijíma všetky toky zeme a shromažďuje ich. More je pevné v ľadovej krihe, tekuté vo vlne, vzdušné v mraku, neviditeľné vo vetre, nehmatateľné vo výparoch. Ako hmota je masou a ako sila je abstrakciou. Vyrovnáva a pári rozličné zjavy. Pilným miešaním a zmätkom dosahuje priezračnosti. Rozlučiteľná rozmanitosť tají sa v jeho jednotnosti. Má v sebe toľko živlov, že je jednotné. Preto, že je plné búrok, prichodí do rovnováhy. Plato videl tancovať sféry: znie to divne, ale je to pravda, že v obrovskom obehu zeme okolo slnca tvorí oceán so svojím prílivom a odlivom váhy zemegule.

V každom morskom zjave sú prítomné všetky zjavy. Smršť vysává more práve tak ako sifon; búrka je botou pumpy; hrom pochádza z vody práve tak ako z povetria; na lodiach cítime temné otrasy, potom vychádza z jamy pre reťaze sírový zápach. Oceán vrie. „Diabol nalial more do svojho kotla,“ riekol Ruyter. V istých búrkach, ktoré su znakom zmeny ročného obdobia a hlásia, že plodivé sily prichodia do rovnováhy, penou šľahané lode sťaby vyžiarovaly svetlo a fosforové plamienky lietajú po lanách, takže námorníci naťahujú ruky a probujú zachytiť v lete týchto ohnivých vtákov. Po zemetrasení v Lisabone hnal žeravý víchor k mestu šesťdesiat stôp vysokú vlnu. Pohyb morských vĺn súvisí s chvením zeme.

Tieto nesmierne sily umožňujú všetky veľké prevraty zeme. Na konci roku 1864 utonul jeden z ostrovov Malediv, sto míl od malabarského pobrežia. Klesol na dno ako loď. Rybári, ktorí sa ráno vybrali na more, večer nenašli nič; sotva mohli ako tak rozoznať dediny pod morom, a teraz to boly barky, ktoré boly pritomné pri stroskotaní domov.

V Europe, kde, ako sa zdá, príroda musí rešpektovať civilizáciu, sú také udalostí vzácne, ba temer nemožné. A jednako Jersey a Guernesey tvorily inokedy čiastku Galie a práve ako píšeme tieto riadky, ekvinokcium strhlo na hraniciach Anglie a Škótska skalnaté brehy v zálive fourthkom.

Nikde nejavia sa tieto hrozné sily v desnejšom splynutí ako v divnej severnej užine, ktorá sa menuje Lyse-Fjord. Lyse-Fjord patrí v celom oceáne k najhroznejším úskaliam s chodbami. Je to more norské v susedstve drsného stavangerského zálivu, na päťdesiatom deviatom stupni severnej šírky. Voda je tu ťažká a čierna, z času na čas zmietaná horúčkou búrok. V tejto vode, v prostriedku tejto púšte, je veľký chmúrny prieplav. Prieplav pre nikoho. Tadiaľ neprejde nik, nijaká loď sa sem neodváži. Desať míl dlhá chodba medzi dvoma skalnými tri tisíc stôp vysokými múrmi, tvorí vchod, ktorý sa tu núka. Táto užina má záhyby a kúty ako všetky morské prieplavy, ktoré nebývaju nikdy rovné, súc dielom víriacej vody. V Lyse-Fjorde je more temer vždy pokojné, nebo jasné, a jednako je to hrozné miesto. Kde je vietor? Hore ho niet. Kde je hrom? Na nebi ho niet. Vietor je pod morom, hrom je v skale. Z času na čas zachveje sa more. V niektorých chvíľach, bez toho, že by bol na nebi nejaký mrak a asi v prostriedku ovisnutej skalnej steny, tisíc alebo pätnasť sto stôp nad hladinou, skôr na južnej ako na severnej strane, v skale zrazu z ničeho nič zahrmí, vyšľahne z nej blesk, potom sa zasa vráti do skaly, asi tak ako niektoré hračky, ktoré sa naťahujú a stáčajú v detských rukách; odráža sa od protivnej skalnej steny, vráti sa zasa do skaly, potom z nej zasa vystúpi, začína znova, rozmnožuje svoje hlavy a jazyky, ježí sa, bije, kam môže, znova začína, potom mizne príšerne. Kŕdle vtákov prchajú. Niet tajomnejšej veci ako táto kanonáda, ktorá vystupuje z neviditeľna. Skala útočí na skalu. Úskalia bijú do seba navzájom bleskami. Do tejto vojny ľudí nič. Je to nenávisť dvoch hradieb v priepasti.

V Lyse-Fjorde premieňa sa vietor na paru, skala hrá úlohu mraku a hrom tryská ako zo sopky. Táto divná užina je galvanickým stĺpom; obidva skalné brehy sú jeho článkami.

VI. Maštal pre kone

Gilliatt sa vyznal dobre v úskalí a preto vedel, že musí brať Douvres veľmi vážne. Predovšetkým, ako sme už povedali, išlo o to, aby sa postaral o bezpečný útulok pre pansu.

Dvojitý hrebeň úskalia, ťahajúceho sa krivolakou čiarou za Douvres, súvisel miestami s inými úskaliami a bolo možno v ňom tušiť diery a priehlbiny, ústiace do uličky a rozbiehajúce sa z hlavného výseku ako ratolesti z kmeňa.

Spodná čiastka úskalia bola zarastená morskou trávou, horná čiastka lišajníkom. Rovnomerná úroveň morských tráv na všetkých skalách označovala výšku vody pri prílive a odlive. Miesta, kam nesiahala voda, maly to postriebrenie a pozlátenie, aké dodáva morskej žule strakatosť bieleho a žltého lišajníka.

Na niektorých miestach mušle vretenového tvaru pokrývaly skalu ako prašina. Červotoč žuly.

Inde zasa, v chránených zákutiach, kde sa nahromadil jemný piesok, zanesený sem skôr vetrom ako vlnami, rástly chomáče belasého bodliaku.

V trhlinách skál, ktoré boly pred vlnobitím chránenejšie, bolo možno rozoznať morským ježkom vydlabané jamky. Tento bodliakový lasturovec, pohybujúci sa ako živá guľa tak, že sa váľa po bodliakoch a jeho pancier pozostává z viacej ako desať tisíc umele do seba vsunutých a spojených doštičiek, tento morský ježko, ktorého ústa menujú, nevedno prečo, „Aristotelesovou lampou“, prehlodává žulu piati zubmi, prehrýzajúcimi kameň a potom sa v diere usalašuje. V týchto jamkách ho hľadajú sberatelia plodov mora. Rozštvrtia ho a jedia ho surového ako ustrice. Niektorí ľudia namáčajú si do toho mäkkého mäsa chlieb. Preto ho menujú „morským vajcom“.

Koniec ukážky