Příhoda v prázdném domě

Bylo to na jaře roku 1894, kdy zájem celého Londýna vzbuzen byl zavražděním ctihodného Ronalda Adaira, kteréž událo se za okolností neobyčejných a téměř nevysvětlitelných a kteréž vyvolalo nejtrapnější dojem zvláště ve vznešených kruzích. Obecenstvo zvědělo již ony zvláštní okolnosti z policejního vyšetřování, avšak většina okolností byla tentokráte zamlčena před veřejností, neboť stíhání bylo prováděno úřady tak přísně, že nebylo možno veškeré stránky případu s obecenstvem sděliti.

Jedině teď po uplynuvších deseti letech smím doplniti celý podivuhodný řetěz událostí několika články, dosud v něm postrádanými.

Zločin sám o sobě byl rázu zajímavého, avšak zájem ten nebyl ničím pro mne vůči nevysvětlitelnému výsledku, kterýž ze všech událostí mého dobrodružného života nejvíce mne rozechvěl a překvapil. I nyní po dlouhé přestávce chvěji se, pomyslím-li na onu příhodu, i cítím opět náhlý záchvat radosti, úžasu a nedůvěřivosti, v jakýž pohroužila se kdysi mysl má úplně.

Musím říci obecenstvu, kteréž projevovalo leckdy zájem o tyto běžné črty, v nichž líčil jsem myšlenky a činy obdivuhodného muže, — že nesmí kárati mne, jestliže tento případ nesdělil jsem již dříve, neboť nedovoloval mi to výslovný jeho zákaz, zákaz, kterýž byl zrušen teprve třetího dne minulého měsíce. Možno si pomysliti, že důvěrná známost moje se Sherlockem Holmesem byla příčinou, že zajímal jsem se živě o kroniku zločinů, a že po jeho zmizení nikdy jsem neopomněl čísti bedlivě všeliké problémy zločinné, kteréž byly obecenstvu předkládány, a pokusil jsem se mnohokráte používati pro své vlastní zadostučinění jeho method pro řešení dotyčných problémů — ačkoliv s výsledkem jen nepatrným.

Konec ukázky