epub producer © 2015 Artis Omnis
All rights reserved.

© Vydal: Artis Omnis v edícii Margo
Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina
www.artisomnis.sk
Redakčná a jazyková úprava: Bohuslav Kortman, Andrea Harmanová
23. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

© Marián Kubicsko, 2015
Illustration © Martina Pilcerová, 2015

Cover © Dagmar Požoniová, 2015

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.
Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

epub - ISBN: 978-80-89718-28-3
mobi - ISBN: 978-80-89718-29-0
pdf - ISBN: 978-80-89718-30-6

Fantasy román Pohrobok je príbehom bratislavského chalana Richarda Steinera. Riša volajú pohrobkom, pretože jeho otec zahynul pri autonehode skôr, ako sa tento chalan narodil. Matka sa znovu vydala, aj preto, aby malý chlapec dostal otecka, ktorý by z neho spravil správneho chlapa.

Nanešťastie, z otecka sa vykľul otčim – zbabelý, krutý a negustiózny chlap, ktorý Riša aj svoju manželku týral. V škole chlapca šikanovali a na to, aby s dievčatami niečo dosiahol, mu jednoducho chýbalo sebavedomie. Nečudo, že sa mu nechcelo žiť, a ak už musel, tak niekde inde: najlepšie v nejakom paralelnom svete.

A do takéhoto sveta sa aj dostal − cez kriedou nakreslenú bránu na múre domu v Starom meste. Čakali ho dve úlohy. Tá ľahšia bola – využívajúc svoje vedomosti moderného človeka zachrániť svet pred Temným pánom Šajdánom. A tá ťažšia – z bojazlivého a zakomplexovaného mladíčka stať sa mužom, bojovníkom.

Po boku s dvojicou elfov, indiánskym bojovníkom a trpaslíckym princom putoval po starej obchodnej ceste do kráľovstva trpaslíkov. Zároveň sa tam však valila aj armáda škratov a ghúlov vedená samotným Šajdánom. Trpaslícke vojsko nemalo nádej odraziť armádu temnoty. Rišovi sa našťastie podarilo vyrobiť pušný prach a teplovzdušný balón a vďaka novým zbraniam zvrátil výsledok dôležitej bitky.

Navyše sa zoznámil s krásnou Elgou – dcérou ľudského veľvyslanca u trpaslíkov. Samozrejme, že sa do nej zabuchol. Po všetkých tých fiaskách, ktoré v milostnej oblasti na Slovensku utrpel, mu teraz ona povedala svoje sladké „áno“. Darmo je, vyhrať dôležitú vojenskú bitku zaberá...

Vyhrať bitku však ešte neznamená vyhrať vojnu. Rišo sa musel vrátiť sa do Bratislavy po odborné knihy. Zistil, že tam zatiaľ prešiel len jediný deň – čas na paralelných svetoch totiž neplynie rovnakou rýchlosťou. Rišo povybavoval, čo bolo treba: nakúpil knihy, otčimovi dal nakladačku a matke, ktorá nechcela s ním ísť, aspoň hŕbu zlatých trpaslíckych dukátov. Potom, pevne zvierajúc tašku, v ktorej mal všetko od Farmakológie po Encyklopédiu strelných zbraní, vkročil do brány medzi svetmi. Ale, ako sa hovorí, Temný pán nikdy nespí...

Čo bolo ďalej?

To sa dozviete vo fantasy románe Veža elfov. Pohrobok a Veža elfov sú romány prvého slovenského zdieľaného sveta. Zdieľaný svet (shared world, shared universe) je svet zvyčajne vytvorený pilotným dielom, najčastejšie románom, do ktorého potom ďalší autori umiestňujú svoje poviedky, romány, ale aj počítačové hry, hudobné diela a filmy. Takýto svet má vlastnú geografiu, históriu, svoje zákonitosti, určité druhy bytostí a často aj rovnakú filozofiu života. Nadväznosť na dej prvého dielu býva rôzna a nemusí byť veľká.

Zdieľané svety sú relatívne časté v sci-fi a fantasy žánroch, predovšetkým v anglicky písanej literatúre, ale aj v nemeckej, ruskej a japonskej. V tomto prípade ide o svet vytvorený v románe Pohrobok a v románovej trilógii Miešanci. Pod záštitou Klubu nezávislých spisovateľov a Sci-fi klubu Orion prebehlo niekoľko ročníkov súťaže O najlepšiu poviedku umiestnenú do sveta Pohrobka a pracuje sa aj na počítačovej hre.

Štefan Konkol

Údolie sa zafarbilo do červena. Spôsobilo to zapadajúce slnko, ktoré sa ako unavená žeravá guľa ťahalo po oblohe. Mohli za to aj žeravé plamene, ktoré oblizovali rozborenú stavbu. Bol to jediný dôkaz ľudskej existencie v tejto zabudnutej zemi. A v konečnom dôsledku, červeňou sa leskol aj karmínový plášť pripnutý zdobenými sponami ku koženému brneniu blížiaceho sa jazdca.

Krajina takýchto jazdcov poznala. Obutí vo vybíjaných jazdeckých čižmách, odetí do ošúchanej zbroje, s ostrým mečom za opaskom a so štítom pripnutým na sedle zvieraťa. Sivá elfka na svojom vraníkovi sa však predsa len v niečom líšila. Nebolo to jej štíhle telo s malými prsiami a o čosi väčšími bokmi, než bolo pre elfskú rasu typické. Neboli to ani jej veľké, mandľovo hnedé oči, nakrátko ostrihané havranie vlasy, ani sivastá pokožka, ktorá i na ostrom slnku odmietala nabrať hnedastý nádych.

Na opasku mala popruhmi pripevnenú dvojicu šabieľ. Tento kraj, dlhé veky morený vojnami, ešte jakživ nevidel takéto zbrane. Už len pošvy, voľne sa hompáľajúce po jej bokoch, boli vypracované z neznámeho lesklého kovu a ozdobené množstvom farebných drahokamov. Ak by si tie scimitáry, ktorých rukoväte zo slonoviny svietili doďaleka, vytiahla a podržala v rukách, mystické ornamenty smrti na čepeliach by prekvapili každého. Boli to starobylé zbrane. Zbrane slúžiace jedinému účelu. Pomste.

Kôň sa zastavil a ona z neho zosadla. Steblá trávy potichu zapraskali, keď na ne elfská bojovníčka stúpila. Podrážky sa zaborili do horúcej pôdy. Pred ňou horela rozborená usadlosť. Odkiaľsi sa dvihol vietor a rozfúkal sčernené klady a zhorené okenice, ktoré sa so škripotom otvárali a zatvárali. Všetko pred elfkou bolo zničené, čierne, mŕtve. Steny z nepálenej tehly pod náporom horúčavy už dávno pukli a teraz sa rozmrvené tehly povaľovali po zemi.

Postavu však zaujalo aj niečo iné. Oheň nebol jediným nástrojom skazy. Na rozpadnutých stenách kde-tu bolo vidno hlboké ryhy po škratích pazúroch, dokonca zuboch. Rozdivočené beštie masakrovali všetko, čo im prišlo do cesty. A gazdovstvo, ktoré ešte pred hodinou mohlo prekvitať životom, im v ceste určite stálo.

Na vyšliapanej ceste vedúcej k domu ležala ľudská lebka. Koža z nej bola strhnutá, na temene sa černel veľký otvor. Ktosi obeti rozbil hlavu kameňom, možno kladivom, aby sa dostal k mozgu. Ľudská hlava patrila najskôr vlastníkovi hospodárstva, možno jeho žene. To sa už nedalo zistiť. Elfka vedela, že mŕtve telo nenájde. Mäso a vnútornosti tie ohavy zožrali a kosti rozbili na márne kúsky, aby sa dostali k špiku.

Bojovníčka mlčala. Dúfala, že sa na statku nenachádzalo dieťa. Vedela si predstaviť, ako tie degenerované ohavy zaobchádzajú s ľudskými mláďatami.

Pre elfov bol mladý život posvätný. Pre bielych, sivých, dokonca aj ghúli odmietali zabíjať mláďatá. Bolo to tým, že sa dlhovekých rodilo tak málo. Pre škratov však dieťa bolo iba mäso. Mäkké, sladké a chutné.

Prinútila sa podísť bližšie k zhorenisku. Ľudia sú hlúpi, pomyslela si, a ten, čo si postavil svoje gazdovstvo tu, mimo civilizácie, bol ešte väčší hlupák než ostatní.

Svet sa zmenil v jedno veľké bojisko, nebolo radno žiť na samote. Trpaslíci vyhrali jednu bitku nad Šajdánom. Nie však vojnu. Tá sa ťahá už veky. Pomohol im v tom vraj nejaký cudzinec – mladý muž menom Rišo. Ale ten je preč. Stratil sa. Nový kráľ trpaslíkov – Korrak – namiesto toho, aby zasadil smrtiaci úder Temnému pánovi, stiahol sa do svojho podzemného mesta a jediné, čo jeho vojaci robia, je, že chránia konvoje obchodníkov, aby ich na neupravených cestách neprepadávala zbojnícka zberba.

A ešte čistia okolie svojho kráľovstva od škratej pliagy. Príliš sa im nedarí. To dokazuje aj štipľavý dym, ktorý vietor navial elfke priamo do tváre.

Šajdán žije. Znova sa obklopil vernými ghúlmi a zbiera svoju armádu. Verbuje Axtlapáncov, chytá škratov, prijíma medzi svojich aj ľudí, ktorí sa neštítia vstúpiť do služieb Zla. Korrak si, naopak, zatvára oči a tvári sa, že nevidí, ako jeho nepriateľ silnie každým dňom. Čaká na zázrak. Na hrdinu. Na Riša.

Trpaslíci sú hlúpi.

Ľudia sú hlúpi.

A bielych i sivých elfov je príliš málo, aby túto krajinu dali do poriadku.

Vedľa nej sa rozhorel červený plameň. To, čo bolo predtým drevenou ohradou, znova začalo horieť a praskať v rytme silnejúceho vetra.

„Toľko tepla bude stačiť,“ povedala si pre seba.

Čupla si k ohňu a nasala do seba jeho ostrú vôňu. Jedna zo šabieľ cinkla o kameň. Z koženého vačku si vytiahla deväť malých kociek. Neboli väčšie než necht na malíčku a čierne ako uhlíky povaľujúce sa na zemi. Na každej jednej strane bol vyrytý obrazec. Ani jedna z kociek nebola rovnaká, každá mala na sebe inú kresbu. Slnko, mesiac, vták bez krídel, temná veža, loď s polámanými sťažňami a množstvo ďalších, ktoré na ne pevnou rukou zobrazil už dávno mŕtvy elfí umelec.

„Kombinácií, ako ti kocky padnú, je toľko, čo kvetov na velikánskej lúke,“ hovorieval jej otec s úsmevom. Potom sa vždy zamračil. Obradné kocky patria k mágii, ktorú siví elfovia neradi používajú. Predpovedajú budúcnosť, no vždy ju ukážu v hádankách. „Len musíš vedieť, čo chceš,“ doplnil otec svoje slová.

A ona vedela, čo chce. Aspoň sa o to snažila.

V ľavej ruke sa jej zjavila dýka. Čepeľ bola tmavá, akoby sa do nej schovali všetky bezmesačné noci. Hrotom nakreslila do rozpálenej pôdy kruh a potom do jeho stredu z plnej sily vrazila nôž až po rukoväť. Zobrala kocky do dlaní, spojila ich a priložila k ústam. Z pier jej vyšli slová. Nerozumela im. Boli v jazyku starých elfov, v reči, ktorá už bola dávno mŕtva, no natoľko presýtená kúzlami, že aj teraz, keď ticho dokončila posledné slovo, zamrazilo ju. Hodila kockami. Všetko na chvíľu zamrzlo. Devätoro čiernych telies akoby nechcelo opustiť teplo jej dlaní, ostali na chvíľu visieť vo vzduchu. Plameň, ktorý pri nej blčal, sa napriamil a ostal nehybný. Až keď sa kocky dotkli zeme a priťahované rukoväťou dýky vkotúľali sa do kruhu, znova sa roztancoval.

Horiaci had, zlomené srdce, anjel, temná veža, priateľská ruka, skrížené meče, plačúce slnko, kvákajúca žaba a symbol, čo vyzeral ako krvácajúca ruža.

Nedávalo to zmysel. Vždy, keď hodila kockami, padli tieto znaky. Mohlo to znamenať hocičo. A možno to neznamenalo nič. Možno sa žiadna mágia v nich nenachádzala, to iba ona verila starému elfskému bludu. Alebo je len príliš mladá, aby vedela pochopiť, čo chcú kocky povedať. Patrila medzi najmladších zo sivých elfov, ktorí tu žijú. No chcela dodržať tradície. Keď sa vydala na cestu, z ktorej niet návratu, brala so sebou všetko, čo jej tradície kázali. Scimitáry, ktoré už stáročia nevideli svetlo sveta, plášť, aký sa nosí len...

„Nasleduješ cestu pomsty, ak sa nemýlim...“ ozval sa chrapľavý hlas za jej chrbtom.

Ako mohla byť taká nepozorná! Temný elf, ktorý teraz stál nad ňou ako kat nad svojou obeťou, sa k nej musel prikradnúť spoza spáleného domu. Mohol za to praskot ohňa, možno mágia kociek oklamala jej zmysly. Teraz kľačala, nepotrebovala sa obzrieť, aby vedela, že ostrie ghúlieho meča sa skoro dotýka jej zátylku.

„... cestu smrti,“ pokračoval svojím hrdelným prízvukom ghúl. „Mám rád ženy, ktoré sa neboja smrti a kráčajú jej v ústrety. Škoda, že si Šedá. Škoda, že máte ten svoj aelgroch. Mohla si mi slúžiť. Škoda! Takto ťa budem musieť zabiť.“

Vzduch sa rozvlnil, ako dvihol svoju zbraň k poslednému seknutiu a...

... potom zacítil bolesť.

Pohyb, ktorý kľačiaca bojovníčka urobila, bol v tej rýchlosti neopísateľný. Ghúl stihol zistiť, že ostrie jeho meča sa nezaťalo do elfkinho krku, ale narazilo do kovovej pošvy jedného zo scimitárov. Začul ešte zvuk, ako sa vyťahuje druhá šabľa, potom už iba bodavá bolesť v hrudníku ho prinútila ustúpiť. Rozkašľal sa a z úst mu vyleteli chuchvalce krvi. Snažil sa znova dvihnúť zbraň, no ruka sa mu roztriasla. Jeho súperka sa ladným pohybom natočila doprava a odťala mu ruku v zápästí. Zbraň s cvengotom padla na zem, čím porušila kruh s kockami.

Elfka ešte venovala ghúlovi jeden nenávistný pohľad a potom namierila ostria na jeho krk.

„A teba nikto neupozornil, že sa máš vyhýbať takým ako ja?“

„Tak toto teda neny dobré!“ zafučal kráľ Korrak a unavene zaťal svoju ostrú sekeru do hrubého krku útočiaceho škrata.

Kosti nepríjemne zachrapčali a obludná hlava sa oddelila od srstnatého tela.

Už od rána cítil v kostiach, že dnes nebude mať dobrý deň. Aj ostatní trpaslíci, ktorí sa dali prenasledovať škratiu zberbu, boli od svitania mrzutí. Očakávali, že sa niečo zlé prihodí. Niečo sa pokazí. Osud sa postaví proti nim.

Hocičo sa mohlo zvrtnúť. Nikto nedokáže presne predpovedať, ako sa strety s nepriateľom skončia. Takúto pohromu však neočakával nik. Húfy netvorov sa valili na nedávno zvoleného trpasličieho kráľa a jeho bojom preriedenú družinu. Svaly na rukách Korraka kričali bolesťou, akoby boli v objatí pekelného ohňa. Svoju vernú sekeru už ledva dvíhal. Porisko na nej bolo presiaknuté krvou, šmýkalo sa pri každom pohybe. Trpaslíkove prsty mali čo robiť, aby ho pevne udržali v rukách.

Tri dni a tri noci prenasledovali nepriateľov, ktorí prepadli ich vojenský tábor. Tri dni a tri noci sa hnali zaslepene za nimi, aby im ukázali, čo je to trpasličia odvaha.

Akí len boli hlúpi! Tým tupohlavým škratom padli do jednoduchej pasce. Nemohli vedieť, že im velia dvaja ghúli. Teraz už temní elfovia boli mŕtvi, no rovnako aj skoro celá Korrakova družina.

Rinčanie zbraní, zúrivý rev a výkriky umierajúcich sa vznášali nad zemou pokropenou množstvom horúcej krvi, ktorá Korrakovi prúdom pretekala pod nohami. Zľava dorazil tucet ďalších škratích bojovníkov a Korrak si uvedomil, že to už bude jeho koniec. Z tejto pasce sa živý nedostane.

Vedľa padol ďalší z jeho druhov. Volal sa Ogner a doma zanechal ženu a dve dcérky. Syn mu zahynul na tomto bojisku asi pred polhodinou. Kráľ nemal čas dívať sa jeho smerom. Začul len pridusenú prosbu o pomoc a následný praskot kostí. Nik však nešťastníkovi nepomohol. Nemal kto. Korrak stál sám na hromade mŕtvol a ako zúrivý poloboh sa oháňal svojou ťažkou sekerou.

„Ešte neumyeram! Ešte vás, odporných zmatkov, pošlem do večnosty!“ zavyl unaveným hlasom a sekol po dobiedzajúcich tvoroch.

Vrelá krv mu postriekala prepotenú bradu.

„Toto už vážne neny dobré!“ odpľul si a jeho sliny sa na zemi zmiešali s rozmočenou hlinou.

Bojové výkriky škratov silneli.

„Bodaj by vás...!“ nedokončil, lebo zozadu mu protivník skočil na chrbát a zahryzol sa do pleca.

Zhúkol bolesťou, keď zacítil, ako mu ostré zuby trhajú svaly. Prudko sa stočil a oblude na chrbte tak doprial zásah, pôvodne namierený na neho samého. Potom sa opäť zvrtol a studená oceľ dokonala ortieľ smrti.

Všetci jeho druhovia boli mŕtvi. Tí, čo šli s ním na túto trestnú výpravu, sú už na večnosti.

Rady tupých škratov tiež preriedli. Bolo ich pomenej, neprichádzali v takých divokých húfoch, no Korrak dobre vedel, že tí, čo prídu, ho napokon zdolajú. Jeho dlhá brada, na ktorú bol taký hrdý, sa zlepila potom i špinavou krvou nepriateľov.

„Konyec!“ zareval, očakavajúc smrť. „Je konyec! Očujete? Prídte si po mna! Nadýchajte sa mojej smrty! Pozerajte, jak umierajú hrdynovia!“

Rozbesnení škrati sa však náhle prestali hýbať. Rytmicky pohybovali dlhými rukami, ostré špinavé chlpy sa im dvíhali na chrbtoch a dívali sa na niečo, čo sa blížilo za postavou trpaslíka, ktorý stál na kopci mŕtvych tiel. V očiach sa im zablysli iskierky strachu. Trvalo to len chvíľu, len jeden úder srdca. Nijaký pohyb, nijaký zvuk. Ovzdušie prestalo dýchať.

Zrazu ktorýsi zúrivec diabolsky zareval a boj sa začal znova.

• • •

Štíhla ženská postava v koženom brnení sa z ničoho-nič vynorila za trpasličím kráľom a jej nabrúsené scimitáry sa zaleskli v odpoludňajších lúčoch ostrého slnka. Na rukovätiach sa rozžiarili magické elfské runy, keď pohŕdavo zasyčala: „Tak poďte!“

Jej slová Korraka prebrali. Obzrel sa, aby videl, kto to stojí za ním. Neznáma sivá elfka s nádherným telom. Dlhé štíhle nohy, na ženu trocha širšie plecia, no také už raz elfky mávajú. Usmiala sa na trpaslíka a vyzývavo mrkla. Ten pohyb mu vlial novú energiu do tela. Vyceril zuby na nepriateľov ako zúrivý pes a divo zavrčal, čo spôsobilo, že najbližší škrat o krok ustúpil. Trpaslík sa stihol zhlboka nadýchnuť.

„Sivý elf?!“ riekol pre seba nahlas.

„Teraz nie je čas na predstavovanie!“ kývla elfka elegantne hlavou, naznačiac, aká veľká tlupa škratov sa hromadí pred nimi.

Tých však už bojový duch začal opúšťať. Množstvo ich druhov bolo zmordovaných „trpasličími skrčkami“ a teraz ešte navyše stáli zoči-voči sivej elfke zrodenej zabíjať. Jej postoj, ako bola prichystaná na boj, a neznáme zbrane, aké ešte jakživ nevideli, spôsobili, že podaktorí začali prepadať panike. Unavený trpaslík si napľul do dlane a pevne stisol porisko svojej sekery ako drevorubač odhodlaný jedným sekom vyťať storočný dub.

Neznáma vycítila strach škratov a ladne vyskočila do vzduchu. Za letu si skrížila svoje lesklé šable, ktoré ostro zaiskrili.

Doskočila presne doprostred zúrivej skupiny a rozvlnila telo do víru smrtiaceho tanca.

Sekala a ťala vôkol seba, scimitáry hltali krv preľaknutých protivníkov, oddeľovali končatiny od trupov a s nekonečnou precíznosťou farbili pôdu do červena. Škratie výkriky podnietili Korrakovu bojovnosť a okamžite sa pridal k neznámej bojovníčke. Rozbehol sa proti nepriateľom. Zabíjal.

Škrati sa bránili. Ešte pred chvíľou to boli oni, čo rozosievali smrť. Teraz sa situácia zmenila. Chýbal niekto, kto by im velil. Ich ghúlski velitelia ležali rozsekaní na zemi, nik na nich neziapal a sebavedomie sa stratilo. V ich strede začala zabíjať elfská kráska, zozadu na nich čakalo ostrie trpasličej zbrane. Potkýnali sa o padlých druhov, no každé ich zakopnutie znamenalo smrť. Vraždiaca dvojica nepoznala zľutovanie.

• • •

„Enem se tak zjavíš jak náký duch a pozabíjaš mojich škratov?! Skadál si sa vzala? A jak sa vlastne menuješ?“ štuchol elfku sekerou do stehna.

Na vyzdobenej brigantíne jeho počin zanechal krvavú šmuhu. Zazrela naňho priam nenávistným pohľadom.

„Myslím, že sa to dozvieš až neskôr. V diaľke vidím prichádzať ghúlov,“ dvihla ruku a ukázala do ďalekej stepi.

Korrak nevidel nič. Žmúril, ostriac si zrak, no nakoniec musel uznať, že elfovia vidia lepšie, a mladej bojovníčke uveril.

„Tak pójdeme, né?“ otočil sa.

„Mám tu koňa,“ zahvízdala a ako šibnutím čarovného prútika sa pred nimi zjavil elfský havran.

„Tak to né! To nykdá nebude, aby sa král Korrak III. na chrbte takejto chlpatej mršiny nosil. Pójdeme pekne pešky!“

„Len sa nepaprč. Už si na koni jazdil.“

Sama nasadla, schytila mu ruku a mocným švihom vyhodila prekvapeného trpaslíka do sedla za seba.

• • •

Čierny kôň cválal s dvojicou na chrbte, akoby ani necítil, že ich nesie. Elfka mohla byť štíhla a ľahká sťa pierko, uhundraný trpaslík však predsa len niečo vážil. Ťažké kosti, tuk na bruchu a aj veľká zapletená brada pridávali Korrakovi na kilách, takže jeho telo malo vyše metráka. Nehovoriac o sekere, ktorú stále pevne držal v rukách a z ktorej dlhý čas odkvapkávala škratia krv. Vraníkovi jeho jazdci neprekážali. Len čo sa uistil, že ghúli nejdú po jeho stope, zvoľnil tempo a vychutnával rozľahlosť trávnatej prérie. Kraj bol sfarbený do žlta, kde-tu presvitala hnedá farba, lebo už dávno sa obloha nezatiahla a neskropila suchú zem vítaným dažďom. Mierili však k močiarom, kde vlahy a vody bolo nadostač, preto sa zviera nestrachovalo, že ho bude moriť smäd. Kôň nechával za sebou červené slnko a až keď úplne zapadlo a krajina sa zahalila do šera, jazdkyňa mu prikázala, aby sa zastavil. Ale to už svojimi nozdrami nasával sviežu vôňu vlhka z blízkych močarín a vždyzelených kríkov.

• • •

Noci pod hviezdnatou oblohou trpasličí rod neobľubuje. Cítia sa nesvoji, znepokojení, priam vystrašení z nikde sa nekončiacich diaľav tmavej oblohy. Chýba im útulnosť jaskýň, bezpečnosť ich podzemných domovov a krása svietiacich kryštálov, ktorých svit len ťažko nahradia vzdialené blikajúce hviezdy.

Kráľovi Korrakovi sa myšlienka na noc prežitú pod holým nebom nepáčila.

„Ďalšia noc bivakovanya, pfuj!“ ustavične frflal, pričom na zem vypľúval guče horúcich slín.

Zistil, že pár zubov sa mu kýva, to akiste od úderov, ktoré mu uštedrili chlpatí protivníci svojimi špinavými kyjakmi.

„Aspon stan si nám mohla postavit. Alebo vykúzlyt. Šak si kúzelnyca, či nye?“ provokoval mladú elfku, ktorá ho doteraz nebrala na vedomie a prikladala do ohňa suché haluze.

Oblohou preletel netopier a trpaslík sa strhol.

„Bojíš sa?“ posmešne sa usmiala.

„Koho?“

„Netopiera,“ zasvietili jej snehobiele zúbky.

„Ja sa nebojím. Any škratov som sa nebál. Len neny som zvyknutý takto nocúvat vonku. Pred pár dnami sme mali stany. Tý odporný škraty, všetky ich potrhaly.“

„Tak to vás vyprovokovalo, aby ste ich prenasledovali?!“ zasmiala sa, „Trpaslíci sú tupohlavci.“

Korrak sa napaprčil. Na rukách sa mu zježili chlpy, no pokúšal sa nedať na sebe znať, že ho elfkina veta urazila. Očividne mu to nešlo.

„Už si nocoval vonku,“ priložila ďalší kus dreva do plameňov. „Však sa nemýlim?“

„Gdo vlastne si? Jak to, že o mne tolko vieš?“

Podišla k nemu a svojimi tmavohnedými očami sa mu zahľadela do tváre.

„Lamia. Som Lamia, jediná dcéra elfa Furkrriga. A ty si princ Korrak. Je to tak?“

„Ááááá – mohél sem si to myslet. Tá podoba.“

Zaklamal. Vôbec si to nemyslel. Ani mu nenapadlo, že by mohla byť dieťaťom sivého elfa, ktorý s ním nie tak dávno putoval po kraji chrániac život cudzinca – Riša z tajomného mesta zvaného Bratislava.

„Fčul už viem, prečo o mne tolko vieš!“

„Ale ja neviem všetko. Otec mi o vašej ceste nestihol nič porozprávať. Zomrel vo vašich rukách, pamätáš?“

„V našich rukách? Nééé! Tak to nebolo. Hopsny si ku mne a král Korrak – už som král, né princ, jak si ma nazvala... Král Korrak ty povypráva presne, jako sa to stalo.“

• • •

A tak rozprával. Kostrbatou tvrdou rečou, ktorú len trpaslíci dokážu správne používať, jej pri ohnisku začal vykladať príbeh o putovaní prazvláštnej štvorice. On, biely elf Ilvareel, sivý elf Furkrrig a jeden Axtlapánec sprevádzali mladíka Richarda divokou prírodou. Dokonca aj biela hmla sa zvedavo priblížila k ohnisku a nedbala, že pálivá žiara jej môže ublížiť. Mlčky počúvala slová sediaceho trpaslíka, ktorý sa opieral o svoju bojovú sekeru. Korrak rozprával pomaly a precítene. Dával dôraz na všetko cudzie a neznáme, čo počas obdobia, keď bol s Rišom, ako volal tajomného mladíka, zažil. Šeptom vyslovoval meno cudzieho mesta, kam sa cez čarovné dvere dostal. Hovoril o prenasledovaní besnými škratmi aj o večnom dohadovaní sa medzi bielym a sivým elfom. Boli to jeho najlepší priatelia a práve sivý elf bol Lamiiným otcom.

„Ako zomrel?“ elfku zjavne nudila Korrakova reč a spozornela len pri vyslovení otcovho mena. „Prečo nepovieš, ako Furkrrig zomrel?“

„Bahnyak ho zabil,“ vypadlo rýchlo z trpasličieho kráľa. „Boly to bahnyaci a Rišova unáhlenost, kerá ho pripravila o život. Richard sa nevyznal tuná, v tomto svete, šak tu bol enem kratúčko. Šecko bolo prenho čudesné, úplne iné než v hentej Bratyslave, kde dovtedy žil. Možno mu v mozgu dačo preskočilo, akýsi skrat v gebuli, že sa mu zachcelo byt samému. Chcel od nás, od našej družiny ubziknút, a vtedy sa to stalo.“

Nad nimi zahúkala mladá sova. Zaujalo ju dohárajúce ohnisko. Korrak sa tentoraz nestrhol od ľaku. Nechal sa úplne pohltiť spomienkami. Už nevnímal čiernu tmu rozkladajúcu sa okolo neho, ani tajomnú hmlu a zahmlený svit nočných hviezd. Sekerou štuchal do červenkastých žeravých uhlíkov a pokračoval v odpovedi na otázku.

„Rišo zapadol do močára a my sme sa snažily mu pomóct. Boly tam šak tý monštrá – bahnyaci. Jedna tvojho tatu klepla po lebeny, ked zachranuval chlapca. Už sa neprebral. Takto to bolo.“

„Takže neumrel ako hrdina,“ skonštatovala Lamia.

„Snažil sa šuhaja zachrányt. Čo je hrdynskejšie, jak obetuvat svój život za život teho druhého?“

„Nechápeš,“ vyskočila na rovné nohy a ostrým pohľadom prepichla Korrakovu zachmúrenú tvár, „jeho smrť nebola hrdinská. Nie preňho. Môj otec bol Furkrrig – jeden z najväčších majstrov v umení vedenia vojny. Bolo mu súdené zomrieť v boji obkľúčenému morom nepriateľov. Jeho osudom bolo zobrať si so sebou do večnosti množstvo nepriateľov, aby nimi vydláždil cestu k Stvoriteľovi. Nemal sa váľať v bahne ako nejaké prasa, len aby pomohol faganovi, ktorý ani nepatrí do tohto sveta. Príďte si po mňa! Nadýchajte sa mojej smrti! Pozerajte, ako umierajú hrdinovia! – pamätáš? To si kričal na bojisku, keď si bojoval so škratmi. To mal na bojisku hovoriť aj môj otec, a nie dusiť sa smradľavým blatom. Boli ste na to traja, aby ste mu pomohli! Ako ste to mohli dopustiť?!“ Celá červená od rozčúlenia si sadla, bradu oprela o kolená a dokončila: „Nedostane sa k Stvoriteľovi. Kvôli vám. A teraz ja... ja budem musieť odčiniť jeho smrť. Ja budem musieť pripraviť jeho blúdiacu dušu na cestu k večnému životu.“

Nastalo ticho. Už sa nikto neozval. Celé okolie ostalo mĺkve, akoby sa nachádzali uprostred starého cintorína.

Korrak ostal nechápavo sedieť. Mlčky dumal nad ňou, nad Furkrrigom, nad celou rasou sivých elfov. Ako to, že sú takí iní? Prečo je ich zmýšľanie také odlišné od trpasličieho?

Žiješ – tešíš sa z toho. Umrieš – si mŕtvy. To je celé.

Urobil Lamiin otec chybu, keď svojou smrťou zachránil život človeka?

• • •

Ráno bolo pochmúrnejšie než inokedy. Hmla, ktorá sa k nim v noci prikmotrila, zaliala široké okolie a len ťažko sa cez ňu prehryzávali obrysy slnečnej gule. Rosa obalila trpaslíkovo skrehnuté telo a vpila sa mu do premočenej košele.

Dvihol sa z vlhkej zeme a pocítil v tele všetky premrznuté kosti. Ponaťahoval si svoje zmeravené svalstvo, až od bolesti zvraštil tvár. Vedľa neho ležalo krúžkové brnenie. Pohundral si. Ťažko sa mu v ňom hýbalo. Predsa však sa preň zohol a s frflaním si ho natiahol. Potom si to všimol...

...Lamia bola preč.

Ohnisko už dávno dohorelo, aj uhlíky prikryla ranná rosa.

Po Lamii ani stopy.

Jej tátoš priviazaný o neďaleký strom zafŕkal.

„Hádam sa nespakuvala?“ zívol si trpaslík. „Musí tu nyekde byt!“

Sliedivým pohľadom začal po nej pátrať. Stočil zrak na mokrú zem, no márne hľadal jej stopy. Oči bytostí, žijúcich zväčša hlboko v podzemí, nebývajú najlepšie, a tak to bolo aj u Korraka. Všadeprítomná hmla rýchlo zabezpečila, že kráľ trpaslíkov sa už o nejakú chvíľu stratil. Nevedel, kam sa podelo ohnisko, kde je jej kôň a ani kde je on sám.

„Pomóc!“

Nebol to jeho vlastný hlas, i keď aj on už mal na mále, aby nevykríkol.

„Pomóc!“ začul znova.

„Lamia?!“ pochopil, kto kričí.

Všetko okolo neho bolo biele až strach. Kráčal do neznáma, občas pod nohami zacítil kamene či stúpil na suché konáriky, ktoré zaraz zapraskali. Ba dvakrát i zakopol o hrubý trs trávy. Korrak nevidel nič. Ostal v hmle úplne sám, len Lamiin hlas ho volal k sebe.

„Lamia, kde jsi?“

„Pomóc!“

„Lamia!“

„Tu som... Pozor!“ ozvala sa blízko neho, „... je tu močiar. Opatrne!“

Vtedy ju uvidel.

Po hruď ponorená do čiernej mazľavej hliny sa zmietala a očami hľadela na hrubý konár, ktorý by jej mohol pomôcť vyslobodiť sa.

„Nechoď sem! Si menší než ja!“

„Ja ty pomóžem.“

Odhodil svoju sekeru, v mihu oka sa zbavil ťažkého brnenia, do ktorého sa pred chvíľou z opatrnosti navliekol. Kovová helma, ktorú nosil stále nakrivo, dopadla s rachotom na zem.

„Tak jako tvoj tato – on tyež pomohol Rišovi,“ s týmito slovami k nej priskočil. Trup sa mu zaboril do tmavého blata. Okamžite zistil, že práve urobil tú najnesprávnejšiu vec vo svojom živote. Napriek tomu sa snažil dostať bližšie k spoločníčke a nejakým spôsobom jej pomôcť.

„Opri sa o moje telo! Vyštveraj sa po mne!“ riekol jej.

Ona sa nepohla. Aspoň nie hneď.

„Ale ja sa netopím,“ šepla výsmešne.

Urobila jednoduchý pohyb. Bahno pri nej zamľasklo a roztriaslo sa ako želatína.

Elfka vystrela doteraz skrčené nohy, postavila sa a úlisne sa pozrela na nechápajúceho trpaslíka.

Korrak vytreštil oči.

„Úbohý skrčok. Ty si sa nedovtípil?“ usmiala sa neveselo.

„Lamia?“

„Moje zbrane, plášť farby krvi. Môj život stratil cenu, len čo som sa dala na cestu pomsty. Je mojou povinnosťou odčiniť otcovu hanbu. To, že neopustil náš svet hrdinsky, je len vaša vina. Vina Ostrého Noža, Ilvareela, hlúpeho chlapca Riša a tvoja. Okrem teba a toho mladíka sú už ostatní mŕtvi. Zostal si len ty. A Rišo.“

Odmlčala sa.

Už sa naňho nedívala, to by potom trpaslík videl, že prečudesný úsmev sa jej stratil z tváre a po lícach jej začali tiecť slzy.

„Odpusť mi,“ riekla pre seba, „musím to urobiť. Pre pokoj jeho duše!“

S týmito slovami vytiahla za opaskom zasunutú čiernu dýku. Ostrie sa zacerilo na nechápajúceho Korraka. Lamia sa rozohnala a celou silou vrazila čepeľ prekvapenému trpaslíkovi hlboko do krku.

Trpasličí kráľ zachrčal.

Vypúlil oči, snažil sa niečo povedať, no studený kov v hrdle mu to nedovolil.

„Prepáč mi!“ riekla bojovníčka. „Muselo to byť. Musíš zomrieť, ako zomrel môj otec.“

Zotrela si slzy z tváre.

„Zostáva už len jeden. Posledný. Rišo. A keď s ním skoncujem, ostanem už iba ja. Taká je cesta pomsty.“

Z krku umierajúceho trpaslíka vytekala horúca krv. To si však už Lamia nevšímala. Zahvízdala a hneď sa pri nej zjavil tátoš.

Trpaslíkova tvár strácala farbu. Díval sa na odchádzajúcu sivú elfku – bohyňu smrti, ktorá ho práve obrala o život.

Umieral.

A za ním sa vynoril obrovský bahniak.

Koniec ukážky