Date: 2013-12-31T23:00:00+00:00
Description: Ilse Stahr – Tajomstvo Ale Rachmanovovej
Publisher: Premedia
Rights: Copyrighted

Ilse Stahr

Tajomstvo

Ale Rachmanovovej

Elektronická kniha

Ilse Stahr

TAJOMSTVO ALE RACHMANOVOVEJ

Prvé vydanie
www.premedia.sk

Vydavateľstvo Premedia, Bratislava, 2014

Jazyková redakcia Martin Grbjar

Grafická úprava textu Izabela Koska

Obálka Igor Slovák

Das Geheimnis der Milchfrau in Ottakring

Alja Rachmanowa. Ein Leben by Ilse Stahr

Copyright © 2012 by Amalthea Signum Verlag GmbH, A- Wien

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, D-69469 Weinheim

Copyright © Ilse Stahr, 2012

Slovak edition © Premedia, 2014

Translation © Zuzana Demjánová, 2014

ISBN 978-80-8159-106-8

Nesmie byť nenávisť, len láska.

Aľa Rachmanovová

Rada by som vedela viac o vašom vzťahu
k Ale Rachmanovovej.

Aká len musíte byť šťastná, že môžete spravovať jej pozostalosť! A aká je to zodpovednosť!

Ilma Rakusa

Venované

Marii Sprengerovej

Pozostalosť si vyberá správcu, nie správca pozostalosť

PREDSLOV

Bregenz, dievčenské gymnázium, Gallusstift 1961: Teta mi dáva do daru prvý zväzok ruských denníkov Ale Rachmanovej Študenti, láska, Čeka a smrť. Profesorka nemčiny sa ma o pár dní nato spýta, o čom chcem hovoriť v svojom koncoročnom referáte. Rozhodujem sa pre memoáre neznámej Rusky, hoci som ich ešte ani nezačala čítať. Profesorka s výberom témy súhlasí a v tom momente sa pre mňa táto emigrantka stáva študijnou a neskôr napokon i životnou témou. V nasledujúcich rokoch referujem v rámci vyučovania o ďalších zväzkoch trilógie: Manželstvách v červenej búrke a Mliekarke z Ottakringu.

Ako maturantka som v roku 1965 zatúžila dať tejto žene najavo, že jej posolstvo sa ma dotklo a ovplyvnilo ma. Chcela som vystúpiť z anonymného zástupu čitateľov a upozorniť na seba listom. Dnes, keď si čítam stovky podobných listov od jej fanúšikov, sa mi zdá neuveriteľné, že mi odpísala.

Na pohľadnici, ktorú mi poslala, oduševnene spomína svoju prácu a všedné dni, ktoré trávi prácou v domácnosti a v záhrade. Bol to náš jediný kontakt. Aľu Rachmanovovú som nikdy osobne nespoznala, hoci ma sprevádza celý môj život.

Úmrtné oznámenie v Salzburger Nachrichten vo februári 1991 s fotkou a textom od Hildemara Holla ma primälo zaspomínať si a ja som sa pustila do pátrania. Medzitým som vyštudovala psychológiu (zaoberala som sa deťmi, rovnako ako Rachmanovová) a žila som v meste (Salzburgu), v ktorom strávila azda svoje najšťastnejšie roky (1927 – 1945).

Najprv som zamierila do Ettenhausenu v kantóne Thurgau, kde som chcela navštíviť jej hrob. Veľmi ma prekvapilo, keď som sa od jednej ženy na cintoríne dozvedela, že urny oboch manželov preniesli prednedávnom na Salzburský verejný cintorín. Spomínaná žena ma súčasne pobádala, aby som zašla k jej domu, ktorý práve vypratávali.

Tam som sa stretla s Mariou Sprengerovou, susedkou, ktorá ju sprevádzala vyše štyridsať rokov, opatrovala ju a neopustila ani vtedy, keď bola už pripútaná na lôžko a čoraz ťažšie vychádzala s ľuďmi. Pani Sprengerovej možno poďakovať aj za to, že Ale Rachmanovej bolo dopriate až do vysokého veku zotrvať vo vlastnom dome a tam aj umrieť.

Keď som prišla k autorkinmu domu, boli vypratávacie práce v plnom prúde. Aľa Rachmanovová bola zberateľkou a zhromažďovanie vecí prerástlo u nej do patologických rozmerov. Oficiálnu pozostalosť už odviezli a dnes sa nachádza v kantónovej knižnici vo Frauenfelde, kde ju Heinrich Riggenbach skatalogizoval a zároveň sprístupnil verejnosti. Všetko ostatné smerovalo na smetisko. Pred dvermi sa kopili hory starých časopisov, škatule a debničky a tento „masív“ korunovala závesná vtáčia klietka, ktorú som zachránila a ktorá dodnes visí na mojom balkóne v Salzburgu.

Pani Sprengerová si všimla, že ma zaujímajú knihy, fotky a písomnosti jej dlhoročnej priateľky a postupne mi tieto veci odkladala nabok. Dostala som od nej veľkú škatuľu plnú „salzburských listov“, diapozitívov, fotiek a výstrižkov z novín, za čo som jej veľmi vďačná.

Odvtedy sa týmto materiálom intenzívne zaoberám a zažívam nespočetné prekvapivé stretnutia s ľuďmi, ktorí sa tiež zaujímajú o život a dielo tejto spisovateľky.

Mojou túžbou a želaním je udržať spomienku na Aľu Rachmanovovú nažive, rozpovedať ľuďom jej príbeh a upozorniť naň. Ak sa mi to podarí, splnila moja kniha svoj účel.

Ilse Stahrová

Salzburg/Bregenz, august 2012

List od Ale Rachmanovovej,

ktorý opatrujem ako poklad.

Čo to bolo za mliekarku?

ŽIVOTOPIS HRDINKY ROMÁNU

„Mliekarka z Ottakringu“ je hlavnou postavou rovnomennej knihy ruskej spisovateľky Ale Rachmanovovej. Je zároveň tretím zväzkom denníkov, ktoré neskôr vyšli pod titulom Moje ruské denníky (neskôr aj ako Symfónia života). Prvé dva zväzky Študenti, láska, Čeka a smrť a Manželstvá v červenej búrke opisujú autorkin život v Rusku počas boľševickej revolúcie a občianskej vojny, počiatočné roky jej manželstva s rakúskym vojnovým zajatcom, narodenie ich spoločného syna a napokon i to, ako rodinu zo sovietskeho Ruska v roku 1925 vypovedali. Všetky tieto udalosti sprevádza každodenný urputný boj o prežitie.

V treťom zväzku, ktorý opisuje roky 1925 až 1927, sa menia kulisy diania. Zo študentky a akademičky sa stáva pani Wagnerová – viedenská mliekarka, majiteľka malého obchodíku. Ruské diplomy jej manžela Otmara Wagnera, ktorý v Prahe vyštudoval právo a štátovedu a vo vlasti svojej manželky postúpil na post univerzitného docenta, odmietnu v Rakúsku uznať. Docentúru musí zložiť vo Viedni nanovo. Jediné dieťa manželského páru, synček Jurka, zažíva po boku pracujúcej matky a študujúceho otca osud malého emigranta. Rozprávanie o existenčnom boji, ako aj o životoch zákazníkov a zákazníčok mliekarne robia z knihy pútavý dejinný dokument. Mliekarka z Ottakringu sa v Rakúsku stala – pravdepodobne aj preto, že sa odohráva vo Viedni – najslávnejšou knihou Ale Rachmanovovej a pokladá sa za jedno z najpresnejších literárnych opisov viedenského milieu po prvej svetovej vojne.

Keďže trilógia je svojou podstatou „denníkovým románom“, písaným v „ich“(ja)-forme, vyvstáva opätovne otázka, do akej miery je pani Wagnerová identická s autorkou a aký je v memoároch pomer fikcie a pravdy. Faktom je, že všetky tri zväzky boli vydané ako „denníky“ a aj sama autorka opätovne potvrdila ich autenticitu a pravdivosť.

„Autobiografický pakt“ Phillippa Lejeuneho denníky spĺňajú, pretože autorka, protagonistka a rozprávačka tvorí jednotu. Autorkinej výpovedi čitatelia uverili a v súlade s týmto paktom sa rozhodli, že text budú čítať ako autobiografiu.

Podkladom kníh sú súkromné denníky Galiny Ďuriaginovej (občianske meno Ale Rachmanovovej), ktoré preložil jej manžel a zredigovalo vydavateľstvo. Hoci manželia čiastočne zmenili mená, niektoré údaje a miesta, čitatelia aj literárna kritika považujú tieto knihy za veľmi hodnoverné a realistické. Práve ona podala mnohým prvé ohromujúce informácie o hrôzach ruskej boľševickej revolúcie a vytvorila neúprosne plastický obraz boja o holé prežitie v chudobných viedenských štvrtiach.

Slavistka Kerstin Gebauerová sa v štúdii Autobiografické koncepty ruských žien v časoch spoločenského prevratu okolo roku 1917 zaoberala autobiografickým dielom Ale Rachmanovovej a okrem iného aj podielom fikcie v jej rozprávaní. Napokon dospela k záveru, že nie je natoľko dôležité „či ide o fikciu, ale do akej miery je obsahovo relevantná“.

Nie je ani v najmenšom mojím úmyslom zaoberať sa touto otázkou v akademickej rovine. Keďže však mám k dispozícii materiál v podobe súkromných zápiskov, dokumentov, listov, fotiek a výpovedí súdobých svedkov, pokúsim sa opísať život hrdinky denníkov na základe trilógie a súčasne i faktov, ktoré sú mi o skutočnom živote spisovateľky Ale Rachmanovovej známe.

Pohnutý život rozprávačky, po ktorej stopách sa vydávam, sa trilogicky odvíja v Rusku, Rakúsku a napokon Švajčiarsku a je pevne spätý s veľkými historickými udalosťami prvej polovice 20. storočia.

Poznatky o ruských rokoch poznačených boľševickým terorom som čerpala z väčšej časti z prvých dvoch denníkov. Informácie o čase, ktorý strávila spisovateľka v Rakúsku v tieni národného socializmu a druhej svetovej vojny, som mohla hojne doplniť o detaily vďaka dejepisným textom a výpovediam svedkov. Na opis poslednej fázy Rachmanovovej života v švajčiarskom exile mi poslúžili listy a nezverejnené zápisky.

Som veľkým zástancom biografickej ohľaduplnosti: mnohé otázky podľa mňa nielen môžu, ale aj musia ostať otvorené. V tomto sa zhodujem s tézou Lieselotte von Eltz-Hoffmanovej, ktorá v svojej črte o Ale Rachmanovovej píše:

„Pôsobila záhadne, akoby strážila akési tajomstvo, ktoré nechcela nikomu prezradiť.“2

600 000 predaných exemplárov,
preložená do 21 jazykov

RUSKO

1898 – 1925

Nedám sa rozmaznávať

DETSTVO

Kedy a kde je začiatok mliekarkinho príbehu? Ktoré životné udalosti ju najviac poznačili a ktoré by mohli čitateľov zaujať najviac? Je to detstvo Galiny Ďuriaginovej, ktoré strávila na Urale alebo obdobie, ktoré prežila v Perme a neskôr Omsku ako mladá pani von Hoyerová? Alebo chcú vedieť viac o mliekarke Wagnerovej z viedenského Ottakringu či o úspešnej salzburskej spisovateľke Ale Rachmanovovej?

Niekde musím začať a ja som sa rozhodla – neveľmi originálne – že to bude moment jej narodenia.

Aľa Rachmanová prišla na svet v uralskom Kasli 27. júna 1898 ako Galina Ďuriaginová.

Na prvých fotkách z jej detstva je v náručí matky ako dojča v čipkách, neskôr ako dieťa v bielom kožúšku, čiapke a rukávniku a napokon ako malá školáčka so sestrou Natašou v krásnych skladaných šatách. Všetky fotky majú pečiatku profesionálneho fotografického ateliéru – neklamný znak zámožnosti rodiny.

V prvom denníku (Tajomstvá Tatárov a bôžikov) opisuje štrnásťročná gymnazistka svoje zážitky z mladosti a detstva. Tu je možné nájsť predovšetkým informácie o tom, ako rodina trávila voľný čas. Témy aj ich spracovanie sú detsky naivné a zodpovedajú mentalite vtedajších dospievajúcich dievčat. Prázdniny trávievala Aľa s rodinou u matkiných rodičov. Serafina Timoteva pochádzala z početnej a bohatej továrnickej rodiny. Starí rodičia bývali na vidieku a mali vilu na Kryme neďaleko cárskeho paláca. Matka, rovnako ako jej osem sestier s rodinami a bratom cestovala na sviatky i cez prázdniny do starorodičovského domu. Rachmanovová vidiek milovala, zdalo sa jej „... akoby boli strmé temné bralá, tmavomodré jazerá a nepreniknuteľné lesy mojím pravým domovom, a nie to veľké prašné mesto, z ktorého som ušla...“.

Hoci z jej opisu nevyplýva, kde sa presne starorodičovský vidiecky statok nachádzal, dá sa z dlhej cesty vlakom, odľahlých železničných staničiek i z toho, že píše o jazere Issyk-Kuľ, odvodiť, že sa sídlo starých rodičov rozkladalo niekde v pomerne pustom okolí spomínaného kirgizského jazera. Krajina, tradícia a kultúra Tatárov v mnohom pripomína svet Čingiza Ajtmatova, kirgizského národného literáta. V jeho novelách a príbehoch nachádzame podobnú atmosféru.

Aľa bola najstaršou vnučkou a ako takej jej prináležala výsada spoločného pitia čaju so starou mamou na terase. Starý otec podporoval vnučkin výtvarný talent a stará mama rozvíjala jej predstavivosť rozprávaním príbehov. Spisovateľka čerpala z tohto obrovského rodinného spomienkového pokladu a bezstarostného detstva celý život.

Aľa Rachmanovová vyrastala s dvoma mladšími sestrami Natašou a Irinou. Bola najstaršia spomedzi vnukov a vnučiek a často na nich dohliadala. Ako sama v zápiskoch priznáva, bola robustná a nebála sa telesnej námahy. Matka ju podporovala v jej športových sklonoch, zaobstarala jej chlapčenské šaty, nohavice a rubašku a pobádala ju, aby sa šplhala na stromy a čo najviac sa hýbala. Aľa bola „chlapčenským“ elementom v rodine a často sa vysmievala precitlivenosti oboch sestier, ktoré museli často nechávať pod ochranou a dozorom opatrovateľky:

„Irina s Natašou si už zase pokazili žalúdok. Stále im čosi je. Otec má pravdu, keď tvrdí, že na vine je to, že ich rozmaznávajú. Ja sa nedám rozmaznávať a tak som stále v poriadku. Mama vraví, že som zdravá ako ryba, Irina a Nataša sú však chudokrvné, preto sa musia teplo obliekať.“

Aľa Rachmanovová si toto bezstarostné obdobie užívala. Z jej zápiskov a opisov uralských hôr a jazier však často cítime aj skľučujúcu tajomnú atmosféru, v ktorej sa darilo poverčivosti – čo ju fascinovalo a zaujímalo. Zvlášť si všímala ľudové zvyky a rada načúvala, keď sa dospelí rozprávali. Tieto rozhovory potom zaznamenávala vo forme dialógov v denníkoch.

Významné miesto v jej živote zaujímali už v tom období zvieratá, ktoré ju obklopovali. Usilovala sa postarať o orla s chromým krídlom alebo zachrániť mačku pred mukami, čo si pre ňu vyhútali miestni chlapci. Keď tejto mačke odhryzol hlavu malý medveď, nedokázala sa cez to preniesť. Rozhorčilo ju, keď chceli Tatári zabiť sviňu len preto, lebo verili, že sa v nej usídlil zlý duch, ktorý priniesol do dediny nešťastie. V denníku opisuje chyžu, kde deti pili mlieko z tej istej misky ako užovky. Písala aj o tajomných bôžikoch, ktorí môžu dohnať ľudí k šialenstvu, alebo o lúpežníkoch, ktorí sa potulovali po krajine.

Aľa veľmi ľúbila svoju starú mamu. Starenka sa odovzdane starala o blaho rodiny i hostí, milovala deti a pre vnukov a vnučky boli jej komory a truhlice vždy otvorené. Tešila sa, keď sa ľuďom v jej okolí darilo. Jej izbu spisovateľka opisuje ako „upokojujúcu a útulnú“. Aj Rachmanovová pretvára neskôr svoj domov podľa jej vzoru a inšpiruje sa tradičným ruským štýlom:

„Veľké mäkké koberce pokrývajú celú podlahu a gobelíny visia aj na všetkých stenách. V kúte stojí vysoký izbový oltár s večným svetlom. Veľmi radi sa naň pozeráme. Je na ňom množstvo všakovakých ikon a stará mama nám hodiny vysvetľuje ich význam.“

Aľa Rachmanovová bola už od malička citlivá na náboženské témy a počas jedných prázdnin sa zúčastnila i na exercíciách, o ktorých dojemne píše. Ortodoxné rituály, verejné spovede aj uctievanie ikon sa jej vryli hlboko do duše: „Všetko ma veľmi hlboko dojíma, najradšej by som sa rozplakala, celý deň by som najradšej preplakala.“ Aľa Rachmanovová zostala svojej detskej viere až do konca života verná, rovnako i odhodlaniu brať život taký, ako je a byť zaň vďačná.

Veľmi na ňu zapôsobilo stretnutie s pustovníkom. Vyvolalo v nej povznesenú náladu: „Ešte sme neprišli k jaskyni, keď nám vyšiel v ústrety pustovník. Zastavil sa pri nás, pohladil ma po hlave, priateľsky sa usmial a požehnal mi. Cítila som sa pritom zvláštne. Mních, ktorý nás sprevádzal, povedal: ,Budete veľmi šťastná, slečna, ale zakúsite i mnoho nešťastia a trápenia, pustovník sa nikdy nemýli.’“

Okrem týchto zážitkov sa dozvedáme i čo-to o všedných dňoch mladej gymnazistky. V škole vládnu prísne mravy, striktne sa dodržiavajú predpisy o oblečení. V prvý školský deň odmeriavajú uniformu každej študentky: „... dĺžku sukne, vzdialenosť medzi sukňou a zemou, šírku manžiet, rozmery zásterky...“ Ak nie je dievča oblečené podľa predpisov, pošlú ju domov. Zo stránok knihy sa nám prihovára horlivá výborná žiačka, ktorá sa neváha postaviť na stranu slabších. Opakuje si so spolužiačkami učivo a dokazuje guráž, keď sa zastane študentky, ktorú učiteľka pred ostatnými ponižuje, a vysvetlí jej: „Lenočka cez prestávku všetko presne vedela. Mlčí, pretože sa vás bojí!“

Rovnako odvážne sa zastane pri inšpekcii neobľúbeného učiteľa: „Musíme ho zachrániť, má predsa osem detí...“, alebo rojčí o učiteľke: „Ľúbim ju už tretí rok, mám ju tak rada, že sa celá roztrasiem, keď ma vyvolá k tabuli.“

Najmä k otcovi mala Aľa veľmi blízko. Zaujímal sa o umenie, hudbu a knihy. Oboznamoval dcéry so svetom literatúry, večer im predčítal knihy a umožnil im prístup k svojej knižnici. Aľa Rachmanovová bola otcovým miláčikom a uprednostňoval ju pred sestrami: „Z času na čas mi požičal svoje knihy a nebral ani trochu ohľad na môj vek.“ Takto sa už ako desaťročná zoznámila s dielami Gogoľovými, Turgenevovými, Čechovovými, Tolstého, evanjeliami a legendami o životoch svätých. Takouto veľmi nedetskou literatúrou vyvolal otec v zrelom a vnímavom dievčatku záujem o ľudské osudy a ich literárne znázornenie.

Aj k matke pútal Aľu láskyplný vzťah. Bola veselým elementom rodiny. Práve od nej sa spisovateľka naučila, že ľuďom treba pomáhať radosťou zo života, veselosťou a pozornosťou, a teda že by si mala nechať smútok, bolesť a pochybnosti pre seba. Matka dcére plne dôverovala: mohla robiť, čo chcela, keďže Serafima verila, že nepodľahne ničomu zlému. Aľa si to veľmi vážila a čerpala z toho silu. Matka dcéry podporovala. Aj svoju najstaršiu pripravovala na štúdium na gymnáziu, ktoré absolvovala s vyznamenaním a zlatou medailou.

V predslove k denníku z mladosti spisovateľka píše: „Som presvedčená, že práve to, čo sme videli, zažili a cítili v detstve, je rozhodujúce pre vývoj našej osobnosti a že tieto dojmy sa stávajú nevyčerpateľným prameňom sily, ktorá nám pomáha preniesť sa cez búrky existencie.

Mala som veľké šťastie. Detstvo a mladosť som prežila v skalnatých vrchoch a pri čarovných jazerách Uralu, v jedinečnom svete, ktorý mi odhalil nielen tajomnú moc prírody, ale vďaka ktorému som objavila i silu v ľuďoch. Toto prostredie živilo vo mne vášnivú túžbu dostať sa ku koreňom záhady ľudského bytia a posilnilo moju lásku k ľuďom a vieru v ich dobro.“

Ako mladá písala veľa básní o láske k tomuto kraju a všetky sú predchnuté akousi neurčitou túžbou.

Aľa Rachmanovová v matkinom náručí, 1898

Aľa Rachmanovová,
malá Ruska, 1898

Aľa Rachmanovová (napravo),
so sestrou Natašou

Aľa Rachmanovová,
ako gymnazistka

Matka Ale Rachmanovovej,

Serafina Timoteva

Otec Ale Rachmanovovej,

Nikolaj Ďuriagin

Ako som si začala písať denník

O PÍSANÍ

Prvú báseň vytvorila Aľa Rachmanovová práve počas týchto idylických prázdninových dní, ktoré opisuje v texte „Ako som si začala písať denník“:

„Píšem, pretože sa nedokážem zmieriť s prvým rozporom v živote – pre mňa nepochopiteľným.“

Jej bratranec Toľa chcel vydávať prázdninové noviny a deti mu mali dodať príbehy, básničky a kresby. Práve keď obdivovali v záhrade rozkvitnutú čajovú ružu, ozval sa prenikavý výkrik: jeden chlapček sa odvážil priďaleko do vody a utopil sa v jazere. Aľa Rachmanovová cítila nutkanie zachytiť tento protiklad – na jednej strane živá krása prírody a na strane druhej náhla smrť dieťaťa:

Ruža, ruža nádherná, ty kvitneš,
a úbohý malý Vasia umrel.

Prečo?

Toľa básničku odmietol: „Nemôžem ju vydať! Je v nej priveľa myšlienok naraz a je to prismutné.“ Aľa Rachmanovová sa cítila byť nepochopená. Bratranec nerozpoznal literárnu kvalitu jej básne a jej sa zdalo, že zlyhala.

Otec si dcérin talent všimol veľmi rýchlo. Vážil si básnikov a spisovateľov a sníval o tom, že sa jeho dcéra stane spisovateľkou. Dal to najavo aj tak, že jej k trinástym narodeninám daroval brošňu v tvare pera na písanie. Veľmi kriticky sa staval k jej prvým spisovateľským pokusom, šetril uznaním a dovolil jej, aby krátke poviedky a básne zverejňovala v literárnych časopisoch výhradne pod mužským pseudonymom. O spisovateľoch mal vysokú mienku: „Básnik musí byť predovšetkým čistý človek... musí byť silný a vedieť, kde hľadať pravdu... Nestačí však len to, že ju chce nájsť, musí k nej dospieť jediným možným spôsobom, akým ju je možné nájsť – musí sa k nej pretrpieť...“

Aľa Rachmanovová si písala už ako šesťročná denník. Písala doň, keď sa cítila osamelo a nepochopene. Zošit sa stal jej stálym spoločníkom, zážitky boli súčasne impulzom na písanie: „Tento denník písal život, môj život.“

Okúsila na vlastnej koži liečivú silu písania a počas temného obdobia sa jej práve vďaka zapisovaniu uľavilo: „Denník mi pomohol znášať ťažké roky a keď sa okolo mňa rúcali a rozpadávali všetky hodnoty, ktoré vznikali počas tisícročného vývoja ľudstva, bol mojou jedinou útechou.“

Denník sa stal pre Aľu Rachmanovovú nielen partnerom, ktorý ju sprevádzal celý život a ktorému sa s mnohým zverovala, ale dbala pri zapisovaní na štýl a na to, aby bola presvedčivá. Veď nechcela len písať, túžila po vydaní svojich zápiskov. Tušila, že jej denník by mohol povzbudiť a utešiť ľudí, ktorí tiež bojovali s tvrdými údermi osudu.

Hoci riskovala život, najdôležitejším sa pre ňu stalo chrániť svoj denník a napokon ho prepašovať cez hranice. Dospela k záveru, že je nielen jej právom, ale aj povinnosťou rozpovedať, čo sa deje jej ľudu a vlasti a informovať o tom ľudí z celého sveta. Neskôr sa spisovateľkine denníky vďaka vysokej dokumentárnej hodnote stali významným svedectvom vtedajšej doby a Rachmanovová sa stala kronikárkou hrôz boľševickej revolúcie.

Spätne môžeme vďaka nespočetným reakciám čitateľov vyhlásiť, že sa jej podarilo, čo zamýšľala: vzbudila v nich lásku k životu, „ktorý máme od Boha a silu vysporiadať sa s ním“.

Neskôr využila Aľa Rachmanovová svoju záľubu v písaní a záujem o ľudské osudy pri zostavovaní biografií o ruských osobnostiach. To jej umožnilo zabezpečiť si existenciu. Jej témy boli naďalej úzko späté s Ruskom – to jej uľahčovalo život v exile.

Až do vysokého veku pociťovala potrebu spisovať všetko, čo sa stalo cez deň. Každá myšlienka sa jej zdala hodná zachytenia. Na odpoveď „Má vlastne toto večné zapisovanie nejaký zmysel?“ si odpovedala sama tým, že plnila zošit za zošitom. Písaním si uľavovala od hnevu i starostí, zverovala sa papieru s tým, čo cítila, spomínala a „dopisovala“ si s Bohom.

Som priveľa šťastná, a preto som nešťastná

MLADOSŤ A ŠTUDENTSKÉ ROKY

Študentský denník Ale Rachmanovovej sa začína výzvou ruského mučeníka zo sedemnásteho stročia Avvakuma: „Len ak sa necháš viesť svedomím, môžeš hovoriť bez bázne!“

Začala si ho písať v deň svojich sedemnástych narodenín klasickým zrkadlovým motívom, ktorý jej umožňuje sebareflexiu a zamyslieť sa nad svojím vzhľadom a vplyvom na ostatných: „Dnes mám narodeniny. Sedemnásť rokov. Prebudila som sa v zvláštnej nálade, sama som nevedela prečo. Cítila som sa úplne inak ako doposiaľ. Ako zvyčajne som vstala o šiestej. Izba bola zaplavená lúčmi raňajšieho slnka. Otvorila som okno do záhrady a rozosmiala sa, nevediac prečo...

Upútali ma najmä moje oči. Vraj sú pozoruhodné. Spolužiačky vravia, že v mojich orientálne krojených očiach je prísľub tajomstva. Dnes som v nich celkom zreteľne videla proroctvo neobyčajného života.“

V neskorších recenziách, predovšetkým pri príležitosti čitateľských večerov, spomínajú takmer všetci kritici jej výzor, všímajú si jej šikmé oči, ktoré naznačujú mongolský pôvod a vysoké lícne kosti či pážací účes.

Aľa Rachmanovová (napravo), so svojimi sestrami Irinou a Natašou

Aľa Rachmanovová si už ako dieťa všimla, že jej ľudia dôverujú a rozprávajú sa s ňou inak ako s ostatnými deťmi: „Už keď som bola celkom mladé dievča, zverovali sa mi slúžky so svojimi ľúbostnými
záležitosťami, matky so starosťami s deťmi, manželia sa mi ponosovali na manželky, či manželky na manželov.“

K jej talentom patrila aj schopnosť počúvať, vcítiť sa do iných ľudí. Nikoho neprekvapilo, že sa rozhodla pre štúdium psychológie.

Mesto Perm (vo svojich knihách ho nikde menovite nespomína), v ktorom vyrastala, leží na úpätí Uralu pri rieke Kame. V roku 1916 bola v Perme založená univerzita a Aľa Rachmanovová patrila medzi jej prvých študentov. Jej index potvrdzuje, že sa v septembri 1916 zapísala na štúdium filozofie, psychológie a literatúry.

Bola horlivou, usilovnou a obľúbenou študentkou, no predsa ju prenasledovala túžba po akejsi výzve: „Som priveľmi šťastná, a preto som nešťastná! Mám všetko, všetky želania sa mi plnia, všetci ma milujú a ja milujem ich. Môj dnešok je ako včerajšok a zajtrajšok, a keď si pomyslím, že to tak bude aj o desať rokov, zmocňuje sa ma hrôza. Všetko, čo mám, som dostala zadarmo. Ani nadanie ma nič nestálo. Kreslím, píšem básne, tancujem a neviem čo ešte všetko! Nič ma však neteší. Túžim po starostiach, utrpení, boji! Chcem zažiť biedu a núdzu, nenávisť! A potom si chcem všetko vydobyť sama, vlastnými rukami. Až potom budem šťastná!“

Toto želanie sa jej malo čoskoro splniť. Nadchádzajúce zmeny naznačovali už študentské vzbury a samozvaní vodcovia hlásajúci paroly: „Pomstu všetkým, pomstu sýtym, bohatým, všetkým parazitom!“ Do pokojného života mladej študentky vtrhla revolúcia a jej život od tohto momentu ovplyvňovali politické udalosti v Rusku.

Aľa Rachmanovová sa v tom období pokúšala zmenšiť spoločenské rozdiely medzi pánmi a služobníctvom. Mala „ľudové sklony“ – ako tomu hovorila jej matka. Čoraz častejšie sa zriekala pomoci personálu, nakupovala na trhu, vykala slúžkam. Jej snahy však vniesli do situácie len väčší zmätok. Aspoň z pozície študentky – keď už nie z pozície panskej dcéry – sa usilovala robiť niečo pre všeobecné blaho a vydávala sa hľadať voľné izby pre spolužiakov. Napokon sa jej podarilo presvedčiť rodičov, aby sa jednej miestnosti zriekli v prospech študenta.

Tým študentom nebol nik iný ako docent na Permskej univerzite, ktorý sa venoval mykénskej kultúre. Hoci je v knihe označovaný len ako „docent“ a Rachmanovová ho neskôr vo svojich zápiskoch menovite nespomína, s veľkou pravdepodobnosťou išlo o Borisa Leonidoviča Bogajevského. Zaradí sa do kruhu inteligencie, ktorá sa stretáva v dome Aliných rodičov a diskutuje o politickej a spoločenskej situácii.

K ďalším vynikajúcim vedcom, s ktorými sa autorka na pôde univerzity stýkala, patril fyzik a matematik Alexander Alexandrovič Friedman, jeden zo zakladateľov modernej teórie čísel Ivan Matvejevič Vinogradov a Vladimir Nikolajevič Bekklemišev, známy ruský zoológ a ekológ, ktorého práce sú veľmi dôležité aj pre súčasnú evolučnú biológiu

„Docent“ nie je jediným, kto pribudol do domácnosti Ďuriaginovcov. Študentka sa na univerzite zoznámila s veľmi zvláštnou študentkou Grizeľdou. Mladú ženu prenasledovala polícia a Rachmanovová požiadala rodičov, aby ju ukryli. Napriek nebezpečenstvu, ktorého si museli byť vedomí, jej vyhoveli a zachránili ju pred odvlečením na Sibír. Grizeľdina démonická osobnosť Aľu fascinovala a konfrontovala dievčinu, ktorá vo všetkom hľadala len pekné, dobré a pravdivé, s priepasťami ľudskej duše. Grizeľda sa líšila od ostatných študentiek – bola od nich staršia, trpela epilepsiou a výraznými sadomasochistickými sklonmi: „Mávam zvláštne sny. Týram v nich deti alebo bijem nejakú ženu a celkom zreteľne a jasne počujem každý úder... A akú pri tých bolestných výkrikoch zakúšam radosť! Viete, po čom túžim? Chcela by som pracovať v detskom domove plnom bezbranných detí, bezbranných ako môj foxteriér. Tam by som ich bila, jedno dnes, druhé zajtra a tak ďalej! To by bol život!“

Grizeľdin revolučný fanatizmus hraničil so šialenstvom, jedného dňa sa Ali Rachmanovovej priznala k svojej posadnutosti, inokedy ju varovala: „Aľa, vaša duša je ako špongia. Vpíjate do seba duše ľudí, ktorých stretávate. Keď vás človek zbadá, hneď zatúži všetko vám vyrozprávať. Toto nutkanie je také silné, že mu neviem odolať.“

Neskúsenej mladej študentke vyrozprávala aj príbeh svojho manželstva s čínskym lekárom, ktorému predchádzala len ročná korešpondencia: „Bolo v ňom čosi zvieracie, no jeho listy boli listami človeka, ktorý vedie len duchovný život.“ Svadobná noc manželov pripomínala masochistické orgie: „Zbičoval ma, urazil ma všetkými spôsobmi, akými sa len dá žena uraziť, týral ma a pásol sa na mojich bolestiach.“ Prostredníctvom svojho manžela prežívala Grizeľda polaritu tela a duše, dualizmus, ktorý poznamenal spôsob, akým vnímala ľudí. Grizeľda po svadobnej noci od manžela utiekla, no Ali Rachmanovovej sa priznala, že po ňom čoraz viac túži: „Nech by ma aj mučil tak ako vtedy, nech by ma aj bil, len keby ma miloval tak ako vtedy.“

Grizeľda sa s Aľou Rachmanovovu pred útekom do zahraničia rozlúčila a odkázala jej rodičom, že je im vďačná a nikdy nezabudne, čo pre ňu spravili: „Ak budem mať možnosť odplatiť sa im, spravím to, nech to stojí, čo to stojí...“

Som presvedčený, že Boh neodpúšťa vraždu ani vojakom, pretože ľudský život je najdrahší dar a nik nemá právo vziať ho človeku, len sám Boh!“

Table of Contents

Ilse Stahr

Tajomstvo Ale Rachmanovovej

PREDSLOV

ŽIVOTOPIS HRDINKY ROMÁNU

RUSKO 1898 – 1925

DETSTVO

O PÍSANÍ

MLADOSŤ A ŠTUDENTSKÉ ROKY