Ilse Stahr

Tajomstvo
Ale Rachmanovovej

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Ilse Stahr

TAJOMSTVO ALE RACHMANOVOVEJ

Prvé vydanie

www.premedia.sk

Vydavateľstvo Premedia, Bratislava, 2014

Jazyková redakcia Martin Grbjar

Grafická úprava textu Izabela Koska

Obálka Igor Slovák

Das Geheimnis der Milchfrau in Ottakring

Alja Rachmanowa. Ein Leben by Ilse Stahr

Copyright © 2012 by Amalthea Signum Verlag GmbH, A- Wien

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, D-69469 Weinheim

Copyright © Ilse Stahr, 2012

Slovak edition © Premedia, 2014

Translation © Zuzana Demjánová, 2014

ISBN 978-80-8159-106-8

Nesmie byť nenávisť, len láska.

Aľa Rachmanovová

Rada by som vedela viac o vašom vzťahu

k Ale Rachmanovovej.

Aká len musíte byť šťastná, že môžete spravovať jej pozostalosť! A aká je to zodpovednosť!

Ilma Rakusa

Venované

Marii Sprengerovej

Pozostalosť si vyberá správcu, nie správca pozostalosť

PREDSLOV

Bregenz, dievčenské gymnázium, Gallusstift 1961: Teta mi dáva do daru prvý zväzok ruských denníkov Ale Rachmanovej Študenti, láska, Čeka a smrť. Profesorka nemčiny sa ma o pár dní nato spýta, o čom chcem hovoriť v svojom koncoročnom referáte. Rozhodujem sa pre memoáre neznámej Rusky, hoci som ich ešte ani nezačala čítať. Profesorka s výberom témy súhlasí a v tom momente sa pre mňa táto emigrantka stáva študijnou a neskôr napokon i životnou témou. V nasledujúcich rokoch referujem v rámci vyučovania o ďalších zväzkoch trilógie: Manželstvách v červenej búrke a Mliekarke z Ottakringu.

Ako maturantka som v roku 1965 zatúžila dať tejto žene najavo, že jej posolstvo sa ma dotklo a ovplyvnilo ma. Chcela som vystúpiť z anonymného zástupu čitateľov a upozorniť na seba listom. Dnes, keď si čítam stovky podobných listov od jej fanúšikov, sa mi zdá neuveriteľné, že mi odpísala.

Na pohľadnici, ktorú mi poslala, oduševnene spomína svoju prácu a všedné dni, ktoré trávi prácou v domácnosti a v záhrade. Bol to náš jediný kontakt. Aľu Rachmanovovú som nikdy osobne nespoznala, hoci ma sprevádza celý môj život.

Úmrtné oznámenie v Salzburger Nachrichten vo februári 1991 s fotkou a textom od Hildemara Holla ma primälo zaspomínať si a ja som sa pustila do pátrania. Medzitým som vyštudovala psychológiu (zaoberala som sa deťmi, rovnako ako Rachmanovová) a žila som v meste (Salzburgu), v ktorom strávila azda svoje najšťastnejšie roky (1927 – 1945).

Najprv som zamierila do Ettenhausenu v kantóne Thurgau, kde som chcela navštíviť jej hrob. Veľmi ma prekvapilo, keď som sa od jednej ženy na cintoríne dozvedela, že urny oboch manželov preniesli prednedávnom na Salzburský verejný cintorín. Spomínaná žena ma súčasne pobádala, aby som zašla k jej domu, ktorý práve vypratávali.

Tam som sa stretla s Mariou Sprengerovou, susedkou, ktorá ju sprevádzala vyše štyridsať rokov, opatrovala ju a neopustila ani vtedy, keď bola už pripútaná na lôžko a čoraz ťažšie vychádzala s ľuďmi. Pani Sprengerovej možno poďakovať aj za to, že Ale Rachmanovej bolo dopriate až do vysokého veku zotrvať vo vlastnom dome a tam aj umrieť.

Keď som prišla k autorkinmu domu, boli vypratávacie práce v plnom prúde. Aľa Rachmanovová bola zberateľkou a zhromažďovanie vecí prerástlo u nej do patologických rozmerov. Oficiálnu pozostalosť už odviezli a dnes sa nachádza v kantónovej knižnici vo Frauenfelde, kde ju Heinrich Riggenbach skatalogizoval a zároveň sprístupnil verejnosti. Všetko ostatné smerovalo na smetisko. Pred dvermi sa kopili hory starých časopisov, škatule a debničky a tento „masív“ korunovala závesná vtáčia klietka, ktorú som zachránila a ktorá dodnes visí na mojom balkóne v Salzburgu.

Pani Sprengerová si všimla, že ma zaujímajú knihy, fotky a písomnosti jej dlhoročnej priateľky a postupne mi tieto veci odkladala nabok. Dostala som od nej veľkú škatuľu plnú „salzburských listov“, diapozitívov, fotiek a výstrižkov z novín, za čo som jej veľmi vďačná.

Odvtedy sa týmto materiálom intenzívne zaoberám a zažívam nespočetné prekvapivé stretnutia s ľuďmi, ktorí sa tiež zaujímajú o život a dielo tejto spisovateľky.

Mojou túžbou a želaním je udržať spomienku na Aľu Rachmanovovú nažive, rozpovedať ľuďom jej príbeh a upozorniť naň. Ak sa mi to podarí, splnila moja kniha svoj účel.

Ilse Stahrová

Salzburg/Bregenz, august 2012

List od Ale Rachmanovovej,

ktorý opatrujem ako poklad.

Čo to bolo za mliekarku?

ŽIVOTOPIS HRDINKY ROMÁNU

„Mliekarka z Ottakringu“ je hlavnou postavou rovnomennej knihy ruskej spisovateľky Ale Rachmanovovej. Je zároveň tretím zväzkom denníkov, ktoré neskôr vyšli pod titulom Moje ruské denníky (neskôr aj ako Symfónia života). Prvé dva zväzky Študenti, láska, Čeka a smrť a Manželstvá v červenej búrke opisujú autorkin život v Rusku počas boľševickej revolúcie a občianskej vojny, počiatočné roky jej manželstva s rakúskym vojnovým zajatcom, narodenie ich spoločného syna a napokon i to, ako rodinu zo sovietskeho Ruska v roku 1925 vypovedali. Všetky tieto udalosti sprevádza každodenný urputný boj o prežitie.

V treťom zväzku, ktorý opisuje roky 1925 až 1927, sa menia kulisy diania. Zo študentky a akademičky sa stáva pani Wagnerová – viedenská mliekarka, majiteľka malého obchodíku. Ruské diplomy jej manžela Otmara Wagnera, ktorý v Prahe vyštudoval právo a štátovedu a vo vlasti svojej manželky postúpil na post univerzitného docenta, odmietnu v Rakúsku uznať. Docentúru musí zložiť vo Viedni nanovo. Jediné dieťa manželského páru, synček Jurka, zažíva po boku pracujúcej matky a študujúceho otca osud malého emigranta. Rozprávanie o existenčnom boji, ako aj o životoch zákazníkov a zákazníčok mliekarne robia z knihy pútavý dejinný dokument. Mliekarka z Ottakringu sa v Rakúsku stala – pravdepodobne aj preto, že sa odohráva vo Viedni – najslávnejšou knihou Ale Rachmanovovej a pokladá sa za jedno z najpresnejších literárnych opisov viedenského milieu po prvej svetovej vojne.

Keďže trilógia je svojou podstatou „denníkovým románom“, písaným v „ich“(ja)-forme, vyvstáva opätovne otázka, do akej miery je pani Wagnerová identická s autorkou a aký je v memoároch pomer fikcie a pravdy. Faktom je, že všetky tri zväzky boli vydané ako „denníky“ a aj sama autorka opätovne potvrdila ich autenticitu a pravdivosť.

„Autobiografický pakt“ Phillippa Lejeuneho denníky spĺňajú, pretože autorka, protagonistka a rozprávačka tvorí jednotu. Autorkinej výpovedi čitatelia uverili a v súlade s týmto paktom sa rozhodli, že text budú čítať ako autobiografiu.

Podkladom kníh sú súkromné denníky Galiny Ďuriaginovej (občianske meno Ale Rachmanovovej), ktoré preložil jej manžel a zredigovalo vydavateľstvo. Hoci manželia čiastočne zmenili mená, niektoré údaje a miesta, čitatelia aj literárna kritika považujú tieto knihy za veľmi hodnoverné a realistické. Práve ona podala mnohým prvé ohromujúce informácie o hrôzach ruskej boľševickej revolúcie a vytvorila neúprosne plastický obraz boja o holé prežitie v chudobných viedenských štvrtiach.

Slavistka Kerstin Gebauerová sa v štúdii Autobiografické koncepty ruských žien v časoch spoločenského prevratu okolo roku 1917 zaoberala autobiografickým dielom Ale Rachmanovovej a okrem iného aj podielom fikcie v jej rozprávaní. Napokon dospela k záveru, že nie je natoľko dôležité „či ide o fikciu, ale do akej miery je obsahovo relevantná“.

Nie je ani v najmenšom mojím úmyslom zaoberať sa touto otázkou v akademickej rovine. Keďže však mám k dispozícii materiál v podobe súkromných zápiskov, dokumentov, listov, fotiek a výpovedí súdobých svedkov, pokúsim sa opísať život hrdinky denníkov na základe trilógie a súčasne i faktov, ktoré sú mi o skutočnom živote spisovateľky Ale Rachmanovovej známe.

Pohnutý život rozprávačky, po ktorej stopách sa vydávam, sa trilogicky odvíja v Rusku, Rakúsku a napokon Švajčiarsku a je pevne spätý s veľkými historickými udalosťami prvej polovice 20. storočia.

Poznatky o ruských rokoch poznačených boľševickým terorom som čerpala z väčšej časti z prvých dvoch denníkov. Informácie o čase, ktorý strávila spisovateľka v Rakúsku v tieni národného socializmu a druhej svetovej vojny, som mohla hojne doplniť o detaily vďaka dejepisným textom a výpovediam svedkov. Na opis poslednej fázy Rachmanovovej života v švajčiarskom exile mi poslúžili listy a nezverejnené zápisky.

Som veľkým zástancom biografickej ohľaduplnosti: mnohé otázky podľa mňa nielen môžu, ale aj musia ostať otvorené. V tomto sa zhodujem s tézou Lieselotte von Eltz-Hoffmanovej, ktorá v svojej črte o Ale Rachmanovovej píše:

„Pôsobila záhadne, akoby strážila akési tajomstvo, ktoré nechcela nikomu prezradiť.“2

600 000 predaných exemplárov,

preložená do 21 jazykov

RUSKO
1898 – 1925

Nedám sa rozmaznávať

DETSTVO

Kedy a kde je začiatok mliekarkinho príbehu? Ktoré životné udalosti ju najviac poznačili a ktoré by mohli čitateľov zaujať najviac? Je to detstvo Galiny Ďuriaginovej, ktoré strávila na Urale alebo obdobie, ktoré prežila v Perme a neskôr Omsku ako mladá pani von Hoyerová? Alebo chcú vedieť viac o mliekarke Wagnerovej z viedenského Ottakringu či o úspešnej salzburskej spisovateľke Ale Rachmanovovej?

Niekde musím začať a ja som sa rozhodla – neveľmi originálne – že to bude moment jej narodenia.

Aľa Rachmanová prišla na svet v uralskom Kasli 27. júna 1898 ako Galina Ďuriaginová.

Na prvých fotkách z jej detstva je v náručí matky ako dojča v čipkách, neskôr ako dieťa v bielom kožúšku, čiapke a rukávniku a napokon ako malá školáčka so sestrou Natašou v krásnych skladaných šatách. Všetky fotky majú pečiatku profesionálneho fotografického ateliéru – neklamný znak zámožnosti rodiny.

V prvom denníku (Tajomstvá Tatárov a bôžikov) opisuje štrnásťročná gymnazistka svoje zážitky z mladosti a detstva. Tu je možné nájsť predovšetkým informácie o tom, ako rodina trávila voľný čas. Témy aj ich spracovanie sú detsky naivné a zodpovedajú mentalite vtedajších dospievajúcich dievčat. Prázdniny trávievala Aľa s rodinou u matkiných rodičov. Serafina Timoteva pochádzala z početnej a bohatej továrnickej rodiny. Starí rodičia bývali na vidieku a mali vilu na Kryme neďaleko cárskeho paláca. Matka, rovnako ako jej osem sestier s rodinami a bratom cestovala na sviatky i cez prázdniny do starorodičovského domu. Rachmanovová vidiek milovala, zdalo sa jej „... akoby boli strmé temné bralá, tmavomodré jazerá a nepreniknuteľné lesy mojím pravým domovom, a nie to veľké prašné mesto, z ktorého som ušla...“.

Hoci z jej opisu nevyplýva, kde sa presne starorodičovský vidiecky statok nachádzal, dá sa z dlhej cesty vlakom, odľahlých železničných staničiek i z toho, že píše o jazere Issyk-Kuľ, odvodiť, že sa sídlo starých rodičov rozkladalo niekde v pomerne pustom okolí spomínaného kirgizského jazera. Krajina, tradícia a kultúra Tatárov v mnohom pripomína svet Čingiza Ajtmatova, kirgizského národného literáta. V jeho novelách a príbehoch nachádzame podobnú atmosféru.

Aľa bola najstaršou vnučkou a ako takej jej prináležala výsada spoločného pitia čaju so starou mamou na terase. Starý otec podporoval vnučkin výtvarný talent a stará mama rozvíjala jej predstavivosť rozprávaním príbehov. Spisovateľka čerpala z tohto obrovského rodinného spomienkového pokladu a bezstarostného detstva celý život.

Aľa Rachmanovová vyrastala s dvoma mladšími sestrami Natašou a Irinou. Bola najstaršia spomedzi vnukov a vnučiek a často na nich dohliadala. Ako sama v zápiskoch priznáva, bola robustná a nebála sa telesnej námahy. Matka ju podporovala v jej športových sklonoch, zaobstarala jej chlapčenské šaty, nohavice a rubašku a pobádala ju, aby sa šplhala na stromy a čo najviac sa hýbala. Aľa bola „chlapčenským“ elementom v rodine a často sa vysmievala precitlivenosti oboch sestier, ktoré museli často nechávať pod ochranou a dozorom opatrovateľky:

„Irina s Natašou si už zase pokazili žalúdok. Stále im čosi je. Otec má pravdu, keď tvrdí, že na vine je to, že ich rozmaznávajú. Ja sa nedám rozmaznávať a tak som stále v poriadku. Mama vraví, že som zdravá ako ryba, Irina a Nataša sú však chudokrvné, preto sa musia teplo obliekať.“

Aľa Rachmanovová si toto bezstarostné obdobie užívala. Z jej zápiskov a opisov uralských hôr a jazier však často cítime aj skľučujúcu tajomnú atmosféru, v ktorej sa darilo poverčivosti – čo ju fascinovalo a zaujímalo. Zvlášť si všímala ľudové zvyky a rada načúvala, keď sa dospelí rozprávali. Tieto rozhovory potom zaznamenávala vo forme dialógov v denníkoch.

Významné miesto v jej živote zaujímali už v tom období zvieratá, ktoré ju obklopovali. Usilovala sa postarať o orla s chromým krídlom alebo zachrániť mačku pred mukami, čo si pre ňu vyhútali miestni chlapci. Keď tejto mačke odhryzol hlavu malý medveď, nedokázala sa cez to preniesť. Rozhorčilo ju, keď chceli Tatári zabiť sviňu len preto, lebo verili, že sa v nej usídlil zlý duch, ktorý priniesol do dediny nešťastie. V denníku opisuje chyžu, kde deti pili mlieko z tej istej misky ako užovky. Písala aj o tajomných bôžikoch, ktorí môžu dohnať ľudí k šialenstvu, alebo o lúpežníkoch, ktorí sa potulovali po krajine.

Aľa veľmi ľúbila svoju starú mamu. Starenka sa odovzdane starala o blaho rodiny i hostí, milovala deti a pre vnukov a vnučky boli jej komory a truhlice vždy otvorené. Tešila sa, keď sa ľuďom v jej okolí darilo. Jej izbu spisovateľka opisuje ako „upokojujúcu a útulnú“. Aj Rachmanovová pretvára neskôr svoj domov podľa jej vzoru a inšpiruje sa tradičným ruským štýlom:

„Veľké mäkké koberce pokrývajú celú podlahu a gobelíny visia aj na všetkých stenách. V kúte stojí vysoký izbový oltár s večným svetlom. Veľmi radi sa naň pozeráme. Je na ňom množstvo všakovakých ikon a stará mama nám hodiny vysvetľuje ich význam.“

Aľa Rachmanovová bola už od malička citlivá na náboženské témy a počas jedných prázdnin sa zúčastnila i na exercíciách, o ktorých dojemne píše. Ortodoxné rituály, verejné spovede aj uctievanie ikon sa jej vryli hlboko do duše: „Všetko ma veľmi hlboko dojíma, najradšej by som sa rozplakala, celý deň by som najradšej preplakala.“ Aľa Rachmanovová zostala svojej detskej viere až do konca života verná, rovnako i odhodlaniu brať život taký, ako je a byť zaň vďačná.

Veľmi na ňu zapôsobilo stretnutie s pustovníkom. Vyvolalo v nej povznesenú náladu: „Ešte sme neprišli k jaskyni, keď nám vyšiel v ústrety pustovník. Zastavil sa pri nás, pohladil ma po hlave, priateľsky sa usmial a požehnal mi. Cítila som sa pritom zvláštne. Mních, ktorý nás sprevádzal, povedal: ,Budete veľmi šťastná, slečna, ale zakúsite i mnoho nešťastia a trápenia, pustovník sa nikdy nemýli.’“

Okrem týchto zážitkov sa dozvedáme i čo-to o všedných dňoch mladej gymnazistky. V škole vládnu prísne mravy, striktne sa dodržiavajú predpisy o oblečení. V prvý školský deň odmeriavajú uniformu každej študentky: „... dĺžku sukne, vzdialenosť medzi sukňou a zemou, šírku manžiet, rozmery zásterky...“ Ak nie je dievča oblečené podľa predpisov, pošlú ju domov. Zo stránok knihy sa nám prihovára horlivá výborná žiačka, ktorá sa neváha postaviť na stranu slabších. Opakuje si so spolužiačkami učivo a dokazuje guráž, keď sa zastane študentky, ktorú učiteľka pred ostatnými ponižuje, a vysvetlí jej: „Lenočka cez prestávku všetko presne vedela. Mlčí, pretože sa vás bojí!“

Rovnako odvážne sa zastane pri inšpekcii neobľúbeného učiteľa: „Musíme ho zachrániť, má predsa osem detí...“, alebo rojčí o učiteľke: „Ľúbim ju už tretí rok, mám ju tak rada, že sa celá roztrasiem, keď ma vyvolá k tabuli.“

Najmä k otcovi mala Aľa veľmi blízko. Zaujímal sa o umenie, hudbu a knihy. Oboznamoval dcéry so svetom literatúry, večer im predčítal knihy a umožnil im prístup k svojej knižnici. Aľa Rachmanovová bola otcovým miláčikom a uprednostňoval ju pred sestrami: „Z času na čas mi požičal svoje knihy a nebral ani trochu ohľad na môj vek.“ Takto sa už ako desaťročná zoznámila s dielami Gogoľovými, Turgenevovými, Čechovovými, Tolstého, evanjeliami a legendami o životoch svätých. Takouto veľmi nedetskou literatúrou vyvolal otec v zrelom a vnímavom dievčatku záujem o ľudské osudy a ich literárne znázornenie.

Aj k matke pútal Aľu láskyplný vzťah. Bola veselým elementom rodiny. Práve od nej sa spisovateľka naučila, že ľuďom treba pomáhať radosťou zo života, veselosťou a pozornosťou, a teda že by si mala nechať smútok, bolesť a pochybnosti pre seba. Matka dcére plne dôverovala: mohla robiť, čo chcela, keďže Serafima verila, že nepodľahne ničomu zlému. Aľa si to veľmi vážila a čerpala z toho silu. Matka dcéry podporovala. Aj svoju najstaršiu pripravovala na štúdium na gymnáziu, ktoré absolvovala s vyznamenaním a zlatou medailou.

V predslove k denníku z mladosti spisovateľka píše: „Som presvedčená, že práve to, čo sme videli, zažili a cítili v detstve, je rozhodujúce pre vývoj našej osobnosti a že tieto dojmy sa stávajú nevyčerpateľným prameňom sily, ktorá nám pomáha preniesť sa cez búrky existencie.

Mala som veľké šťastie. Detstvo a mladosť som prežila v skalnatých vrchoch a pri čarovných jazerách Uralu, v jedinečnom svete, ktorý mi odhalil nielen tajomnú moc prírody, ale vďaka ktorému som objavila i silu v ľuďoch. Toto prostredie živilo vo mne vášnivú túžbu dostať sa ku koreňom záhady ľudského bytia a posilnilo moju lásku k ľuďom a vieru v ich dobro.“

Ako mladá písala veľa básní o láske k tomuto kraju a všetky sú predchnuté akousi neurčitou túžbou.

Aľa Rachmanovová v matkinom náručí, 1898

Aľa Rachmanovová,

malá Ruska, 1898

Aľa Rachmanovová (napravo),

so sestrou Natašou