Matej Cíbik

LIBERÁLI a tí druhí

Ukážka z elektronickej knihy

Kniha vyšla s finančnou podporou

Centra pro studium politické filozofie, etiky a náboženství

Matej Cíbik: Liberáli a tí druhí

Recenzent: Mgr. Pavol Hardoš, PhD.

Text © Matej Cíbik

Obálka © Igor Slovák

Slovak edition © AKAmedia, s.r.o.

ISBN

MOBI: 978–80–973537–0–4

EPUB: 978–80–972769–7–3

PDF: 978–80–972769–6–6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

ÚVOD

Nie všetko sa dá vyčítať z novín, blogov a sociálnych sietí. Tento typ médií je skvelý na vyjadrenie názoru, málokedy je však možné na takom malom priestore tento názor aj obhájiť. A ak sa to aj podarí, stále ostáva veľa nevypovedaného.

Táto kniha predstavuje pokus vyjadriť to, na čo v „bežnej“ diskusii vo verejnom priestore neostáva čas. Chcel by som v nej prezentovať liberálne videnie sveta široko a komplexne, ale zároveň prístupne – aby tento text nebol stráviteľný iba pre úzku skupinu špecialistov na politickú filozofiu. V ideálnom prípade čitateľ nedostane len sumár liberálnych názorov. Dozvie sa aj to, čo stojí za nimi, čo ich spája, aké sú hlavné piliere liberálneho videnia sveta a aké sú jeho problémy. To čitateľovi umožní presnejšie identifikovať, čo je na liberalizme atraktívne a s čím súhlasí. Môže to však fungovať aj naopak. Budem veľmi rád, ak táto kniha poslúži aj oponentom liberalizmu, a to tak, že im pomôže zachytiť, v čom im je liberalizmus odporný, prípadne prečo a do akej miery sa s ním naozaj nemôžu stotožniť.

Jedným z problémov verejnej diskusie na Slovensku je to, že sa v nej liberalizmus stáva paródiou samého seba. Je identifikovaný s „bratislavskou kaviarňou“, so „slniečkarmi“, „pravdoláskarmi“ či „havlovcami“. Podobné slová však nie sú len špecifikom slovenčiny či češtiny. Anglický výraz limousine liberal, prípadne latte liberal zachytáva presne to isté, akurát sa začal hojne vyskytovať dávno pred Nežnou revolúciou a rozmachom bratislavských kaviarní. Tieto výrazy sa snažia vyjadriť jeden a ten istý pocit: liberál je človek, ktorý síce nerozumie realite okolo seba, ale to mu nebráni pokrytecky moralizovať. Vo svojom politickom videní sa neriadi tým, čo je najlepšie pre spoločnosť. Riadi sa názormi, ktoré ho hrejú pri srdci, z ktorých má najlepší pocit. Je rozmaznaný, žije v pohodlí až luxuse, ale káže rovnosť. Je privilegovaný, ale káže solidaritu. Liberál navyše svoje názory prezentuje verejne, pretože mu umožňujú cítiť sa morálne nadradene. Zo svojej limuzíny či spoza okien kaviarne sa pozerá na svet a verí, že je lepší človek ako všetci tí, čo s ním nesúhlasia.

Toto je, samozrejme, karikatúra, aj keď ako každá naozajstná karikatúra, aj táto v sebe má kúsok pravdy. Liberalizmus totiž často pracuje s tým, čo je morálne správne. Kladie morálku nad politiku. Ak je toto tým obvinením, ktoré sa skrýva za nadávkou „pravdoláskar“, potom jednoznačne triafa do čierneho.

V tejto knihe by som sa však chcel pozrieť za túto karikatúru. Vzájomné nadávanie na vznik kultivovanej verejnej diskusie, bohužiaľ, nestačí. Na ňu je potrebné aj povedomie o filozofických základoch jednotlivých pohľadov na politiku. Je nutné porozumieť hodnotám, ktorým veríme, a snažiť sa ich čo najlepšie pomenovať a vyjadriť. Práve to je dôležitý predpoklad, aby politická diskusia nebola len zákopovou vojnou, v ktorej žiadna zo strán nie je ochotná vyvinúť úsilie čo i len porozumieť svojim oponentom. Pochopiť základné postoje a tiež hodnoty, z ktorých liberalizmus vychádza, je dôležitým predpokladom porozumenia politike.

Vyjasnenie základných hodnôt je však dôležité nielen ako predpoklad kultivovanej diskusie. Samotná politika sa bez hodnôt stáva len prázdnym umením manipulácie verejnej mienky. Od svojich politikov chceme, aby úprimne považovali určité veci za dôležité a správne. Bez tohto nastavenia sa politik stáva v lepšom prípade úradníkom, ktorý administratívne spravuje nejakú inštitúciu. V horšom prípade reprezentuje nejaké ekonomické sily, ktoré s verejným záujmom nemajú nič spoločného. Politika je, samozrejme, otázkou praxe a politik by nemal byť ako platónsky kráľ-filozof, ktorý trávi väčšinu času tým, že rozmýšľa nad pravdou s veľkým P. Ak sa však z politiky vytratia hodnotové témy (teda niečo, čo sa snažím prezentovať v tejto knihe), ona samotná prestáva mať zmysel a stáva sa len naháňaním prestíže a osobných výhod. Politická filozofia ako náuka o hodnotovom založení spoločnosti predstavuje východisko, od ktorého by sa v politike malo odvíjať všetko ostatné.

Ako liberál a liberálny filozof považujem hodnoty predstavené v tejto knihe a ich obhajobu za autenticky dôležité. V konflikte medzi liberálmi a ich oponentmi sú to práve prví menovaní, ktorých postoje a návrhy vedú k lepšej a spravodlivejšej spoločnosti. Alternatívy, ktoré prezentujú tí druhí, sú ťažšie obhájiteľné, morálne neprijateľné, utopické alebo iným spôsobom jednoznačne horšie. Vysvetľovanie, prečo je to tak, tvorí hlavnú časť tejto knihy. Tento postoj však neznamená, že môj postoj k liberalizmu je nekritický. Politický aktivizmus, ktorý si nepripúšťa, že problémy môžu existovať aj vo vlastných radoch, je mi, úprimne, veľmi nesympatický. Preto táto kniha prezentuje aj množstvo problémov, ktoré liberálne myslenie vytvára. Liberalizmus totiž obsahuje aj vratké, ťažšie obhájiteľné postoje, ktoré navzájom môžu byť v konflikte. V jednotlivých kapitolách sa snažím ukázať, v čom presne tieto ťažkosti spočívajú a ako na ne môžu liberáli odpovedať.

Samozrejme, netvrdím, že moje predstavenie liberalizmu v tejto knihe je vyčerpávajúce či dokonca jediné možné. Takýto postoj by bol jasným príkladom toho, čo starí Gréci nazývali hybris (voľne preložené ako „pýcha“ alebo „arogancia“). Predstavujem jedine svoje vlastné pochopenie tohto myšlienkového prúdu. Ani liberáli čítajúci túto knihu so mnou napriek zhode na základných princípoch nemusia súhlasiť. To je však úplne v poriadku. V konečnom dôsledku je kritický a dobre vysvetlený nesúhlas vždy tou najlepšou správou pre verejnú diskusiu. Predstavuje možnosť navzájom si vybrúsiť svoje myšlienky a motivuje ľudí, aby o veciach a názoroch skutočne premýšľali, nielen ich pasívne prijímali. Zhodou okolností je práve tento postoj ku kritike hlavným posolstvom knihy Johna Stuarta Milla O slobode¹, ktorá sa právom teší statusu akejsi liberálnej „biblie“. Mill tvrdí, že bez nesúhlasu a kritiky sa jednotlivé postoje otupujú a strácajú na presvedčivosti. Aktívne vyhľadávať čo najsilnejšiu kritiku vlastných názorov je preto povinnosťou každého človeka, ktorý nechce intelektuálne zakrpatieť. Preto sa rozhodne nebudem snažiť byť nekontroverzný.

I. TEÓRIA

Táto kniha je rozdelená na tri časti: „teoretickú“ časť, „praktickú“ časť a na záverečnú časť, v ktorej sa venujem budúcnosti liberálnych demokracií. Prvá ukazuje myšlienkové pozadie a historický kontext liberalizmu, druhá predstavuje liberálny pohľad vždy na jednu konkrétnu oblasť (napríklad na feminizmus alebo utečencov), tretia prezentuje dôvody, prečo tento typ zriadenia zďaleka nie je na ústupe, hoci by sa tak z čítania novín mohlo zdať. Cieľom je teda ukázať, na čom liberalizmus stojí (1); čo tvrdí (2); a že je životaschopný (3).

V teoretickej časti tejto knihy sa čitateľ oboznámi so základnými politicko-filozofickými kontúrami liberálneho myslenia. Jej cieľom je hlavne vysvetľovať, nie presviedčať. Prvá kapitola sa snaží definovať liberalizmus, zmapovať ho a postaviť ho na pevnú pôdu tak, aby sa odfiltrovali všetky nedorozumenia, ktoré použitie tohto pojmu často sprevádzajú. Druhá kapitola predstavuje stručné dejiny liberalizmu. Analyzuje, aké typy režimu boli historicky vnímané ako prijateľné a neprijateľné. Jej cieľom je vysvetliť, ako jednotlivé režimy posledných niekoľko storočí vnímali samy seba a zdôvodňovali svoje mocenské ambície. To by malo vyjasniť perspektívu, z ktorej sa liberáli pozerajú na politiku a spoločnosť. Tretia kapitola predstavuje súčasný politický kontext „západných“ liberálno-demokratických režimov. Ukazuje na najdôležitejšie pnutia vnútri liberálnych spoločností a na povahu politického života v nich. Dokopy teda táto časť vybuduje podklad, na ktorom sú postavené liberálne pozície vo zvyšku knihy.

1. Čo je liberalizmus?

Liberalizmus je súbor náhľadov na to, ako by mal vyzerať štát a jeho politika. Mal by teda odpovedať na otázky o úlohe a funkcii štátu, o medziach jeho pôsobenia a o jeho ideáloch. Určiť liberalizmus trochu bližšie je však väčší problém, ako by sa mohlo zdať. Liberalizmus napriek zdieľaným postojom a princípom nemá žiadnu obdobu svojho Komunistického manifestu, žiadne vyhlásenie, ktoré by niekto pribil na dvere katedrály a s ktorým by všetci liberáli aspoň rámcovo súhlasili.

Problém s definíciou sa ešte výrazne komplikuje tým, že liberalizmus nie je iba filozofický pojem – už dávno vstúpil aj do nášho bežného života. Liberálni môžu byť rodičia, učitelia, zákony či mravy. Po celom svete navyše existuje mnoho politických strán, ktoré sa označujú za liberálne alebo ktoré aj proti ich vôli takto označujú ich politickí súperi. Samotný termín sa tak stáva predmetom politického boja, čo jasnosti významu nikdy nepridá. Na jednej strane liberalizmus ťahá za sebou niekoľko storočnú intelektuálnu tradíciu, ktorá sa v ňom nutne odráža. Na druhej strane je však každodenne prítomný v médiách a krčmových politických diskusiách. Za týchto okolností nie je prekvapivé, že o jeho povahe často vznikajú nedorozumenia či dokonca priamo protirečenia. Tie najdôležitejšie z nich by sa mohli vyjasniť na najbližších stranách.

Táto kapitola najprv prezentuje súbor viacerých pohľadov či osí, na ktorých môžeme liberalizmus najlepšie porovnať s jeho alternatívami. To pomôže jasnejšie odlíšiť, čo liberalizmus je a čo nie je. Z tohto bližšieho určenia následne vychádzajú základné hodnoty, ktoré majú všetci liberáli spoločné. Záver kapitoly predstaví kľúčové rozlíšenie, s ktorým budem pracovať vo zvyšku tejto knihy. Liberalizmus totiž môžeme chápať ako spôsob usporiadania spoločnosti (liberalizmus v širšom zmysle slova), ale tiež ako súhrn odpovedí na konkrétne politické a spoločenské otázky (liberalizmus v užšom zmysle slova).

Vymedzenie liberalizmu

Prvou a najdôležitejšou osou, na ktorej sa dá ukázať liberalizmus ako politická pozícia, je úsečka vedúca od anarchie k totalitarizmu, od neprítomnosti štátu k jeho všemocnosti. Liberalizmus má svoje miesto v strede medzi týmito dvoma extrémami. V prvom rade liberalizmus predpokladá existenciu štátu, teda spoločenskej organizácie, ktorá je schopná vynútiť svoje pravidlá na danom území. Liberálny štát vydáva zákony a keď ich jeho občania nerešpektujú, môže ich k tomu prinútiť či už pomocou sankcií a pokút alebo hrubou silou. V tomto má ďaleko od anarchie, ktorá sa spolieha na samoreguláciu bez centrálnej vlády. Liberálny štát je teda inštitúciou s robustnými nástrojmi na presadenie svojich politík.

Nemenej dôležitou okolnosťou je však aj fakt, že liberálny štát nikdy nemôže byť všemocným či totalitným, a ani sa k tomu približovať. Základom liberalizmu je (aj etymologicky) dôraz na slobodu – na schopnosť jednotlivca konať na základe vlastnej vôle. Sloboda nemôže existovať v štáte, kde občan nemá iné možnosti ako tie určené a predpísané „zhora“. Sloboda je tiež nemožná, ak štátna moc nie je definovaná zákonmi a pravidlami, ktoré platia pre všetkých rovnako. Liberálny štát je preto „spútaný“. Nemôže konať svojvoľne, ale iba v prísne danom rámci. Jedine vláda práva a prísne obmedzenia pre ľudí pri moci totiž môžu zabezpečiť priestor na slobodný život nás ostatných. Liberalizmus je teda vo svojom jadre pozícia predpokladajúca funkčný právny štát, ktorý garantuje slobodu: jasný, široký a voľný manévrovací priestor pre svojich občanov.

Tabuľka 1: Liberálna predstava o štáte

Druhou významnou deliacou čiarou je postoj štátu k morálnym ideálom. Cieľom liberálov je, aby štát bol neutrálny voči súkromným hodnotám svojich občanov.² Zástancovia iných politických prúdov naproti tomu často obhajujú úlohu štátu vo formovaní svetonázoru a postojov obyvateľstva.

Na vysvetlenie tohto kontrastu je dôležité rozdelenie „súkromných“ a „verejných“ hodnôt. Liberálny štát, samozrejme, propaguje určité verejné hodnoty. Je preň dôležité, aby podporoval občianske cnosti, toleranciu, zapájanie sa občanov do politického procesu a možno aj istú formu vlastenectva. Štát sa totiž musí zaujímať o verejné spolunažívanie svojich občanov. A musí propagovať hodnoty, ktoré toto spolunažívanie uľahčujú (alebo dokonca umožňujú). Inak hrozí jeho rozklad. Práve preto štát podporuje „výchovu k občianstvu“ na školách a vynucuje si normy slušného správania na verejnosti. V týchto oblastiach teda jednoznačne nie je neutrálny.

Tieto hodnotové zásahy sa však netýkajú súkromných hodnôt. Liberálny štát nechce zaujať žiadny postoj k rôznym názorom na to, v čom spočíva „dobrý život“ jeho občanov. Súkromné názory a preferencie sú vecou každého jedného občana. To, že obyvatelia „tradične“ vyznávali určité hodnoty a životný štýl, neznamená, že by ich mal štát zákonmi či inými opatreniami chrániť a zachovávať. A ani to neznamená, že by štát mal tieto tradície boriť. Súkromné hodnoty by štát jednoducho nemali zaujímať.

Iné politické postoje, na Slovensku dnes najmä konzervativizmus, majú na túto otázku iný názor. Konzervatívny štát má jasnú predstavu o tom, ako by mal „dobrý život“ jeho občana vyzerať – a snaží sa túto predstavu propagovať a podporovať. Konkrétne sa konzervativizmus snaží o zachovanie tradičných hodnôt a spôsobov života. To sa môže diať rôznymi spôsobmi. Ultrakonzervatívne režimy (ako napríklad Saudská Arábia) napríklad prísne trestajú zmenu náboženského vierovyznania, v niektorých prípadoch dokonca smrťou. Konzervatívna politika sa však dá robiť aj mäkšími prostriedkami. Štát môže financovať cirkvi a ich aktivity z daní všetkých občanov. Môže prenášať niektoré cirkevné pravidlá do legislatívy, napríklad zákaz pracovať v nedeľu. Môže verejne podporovať určité správanie a regulovať školské osnovy tak, aby boli v súlade s tradičnou morálkou (zákaz sexuálnej výchovy), prípadne aby pestovali v žiakoch určité vierovyznanie (podpora náboženskej výchovy na školách). Môže obmedzovať výskum v určitých oblastiach (kmeňové bunky) a presadzovať určité štandardy v umení (zákaz štátnej podpory „vulgárnych“ či „upadnutých“ umelcov). Toto všetko sú príklady, kde konzervatívna podpora súkromných hodnôt naráža na liberálnu neutralitu. Takýchto príkladov je však oveľa viac – a takmer všetky silne rezonujú vo verejnej diskusii.³

Ústrednou motiváciou neutrality liberálneho štátu, ktorá odmieta všetky opatrenia spomenuté v predchádzajúcom odseku, je rešpekt voči jednotlivcom i menšinám všetkého druhu a dôraz na rovnosť medzi nimi. Tradície samotné a súkromné hodnoty, nech sú akékoľvek, si nezaslúžia štátnu ochranu. Tú požívajú jedine a výhradne jednotliví ľudia. Tento záver môže vyznieť prísne alebo dokonca neprijateľne, ale skrýva sa za ním jedna jednoduchá a veľmi silná myšlienka. Ak sa totiž štát postaví za jednu tradíciu a proti iným spôsobom života či myslenia, nutne rozdeľuje občanov na tých „dobrých“ – ktorí stoja na správnej strane a konajú tak, ako štát považuje za vhodné a správne – a tých ostatných. Tí „dobrí“ sú jednoznačne v privilegovanom postavení. Je to ich morálka, ktorá sa učí na školách, ich predpisy, ktoré sú prijaté zákonom, ich zvyky, ktoré všetci musia dodržiavať. Aj pri jemnejších opatreniach (ako je práve zákaz nedeľného predaja a úprava školských osnov) štátne inštitúcie pristupujú k svojim občanom rozdielne. Štát reprezentuje jednu skupinu občanov priamejšie než tú druhú, ktorá sa musí prispôsobiť. Ľudia si tak vo výsledku nie sú rovní.

Rovnosť všetkých ľudí je pritom základným kameňom liberalizmu. Všetci majú rovnaké povinnosti, a teda by mali mať aj rovnaké postavenie. Keď chce štát systematicky podporiť určitú tradíciu alebo životný štýl, musí rovnosť občanov porušiť a vyzdvihnúť súkromné hodnoty jedných na úkor druhých. Práve preto to liberálny štát robiť nemôže. To platí nielen o podpore „tradičných“ hodnôt spoločnosti. Štát by nemal presadzovať žiadnu ideológiu ani presvedčenie. Mal by svojich občanov nechať žiť tak, ako považujú za vhodné a nemal by privilegovať žiaden konkrétny životný štýl. Práve touto svojou neutralitou zabezpečí, že bude k všetkým svojim občanom pristupovať ako k rovným.

Ako som spomenul vyššie, plná neutralita štátu je nemožná. Vláda uskutočňuje ľavicovú alebo pravicovú politiku a vždy sa nájdu ľudia, ktorí prehrajú voľby a ich názor bude prehlasovaný. To je normálna politická situácia. Liberálny štát akurát nepripúšťa, aby boli predmetom politickej súťaže aj súkromné hodnoty (ako presvedčenie o posvätnosti nedele, nemorálnosti predmanželského sexu, nutnosti náboženskej výchovy, zákaze chovu bravčoviny a podobne). Práve v tom sa líši od konzervatívneho štátu. Morálka liberalizmu je verejná – verí v ľudskú dôstojnosť, rovnosť či široké ľudské práva. O mimopolitické presvedčenia svojich občanov sa liberálny štát nezaujíma a je voči nim neutrálny.

Tabuľka 2: Liberalizmus a konzervativizmus

Po tretie môžeme dať liberalizmus do kontrastu so socializmom. Hlavný rozdiel medzi nimi spočíva v základnej jednotke politických úvah. Cieľom liberálnej politiky je vždy jednotlivec, jeho práva, sloboda či kvalita života. Ohľad na ne je tým najdôležitejším limitujúcim faktorom akejkoľvek liberálnej politiky. Socializmus sa naproti tomu sústredí na komunitu a jej blaho. Jeho snahou je pozdvihnúť spoločnosť, a to aj za cenu zasahovania do života jednotlivcov, dokonca proti ich vôli.

Najviditeľnejšie môžeme tento kontrast pozorovať v ekonomickej oblasti. Socialisti majú tendenciu robiť veľké zásahy zhora, dominovať ekonomickému životu krajiny a zabezpečovať kontrolované, plánované a úspešné pokrytie všetkých nimi určených potrieb spoločnosti. Ich cieľom je majetková rovnosť a spoločné vlastníctvo výrobných prostriedkov. Cestou k tomuto cieľu je masívne prerozdeľovanie, vstupovanie do vlastníckych práv a obmedzenie súkromného podnikania.

Liberalizmus v tomto kontraste vystupuje ako ochranca individuálnych práv jednotlivca, a to aj práva na majetok a slobodné nakladanie s ním. Tieto práva obmedzujú možnosti štátu v ekonomickej oblasti. Liberáli totiž tvrdia, že ekonomicky dominujúci štát automaticky vrhá človeka do závislého postavenia od štátnych ...

Koniec ukážky