Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Magické rastliny, magické recepty

Jozef Ľudovít Holuby

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2009 Petit Press

Copyright ePub version © 2013 iAdverti

Copyright © 2009 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Jana Leščáková, Simona Reseková, Viera Studeničová, Katarína Janechová, Christián Terkanič, Ina Chalupková, Silvia Harcsová, Nina Dvorská, Michaela Dofková, Alena Kopányiová, Viktor Frischer, Ivana Bezecná, Zdenko Podobný

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0003-2

Pôvodná publikácia (ukážka)

Jozef Ľudovít Holuby. Populárne spisy I. L. Mazáč. Praha 1931. 239 s. Dr. Pavel Žarnovický vybral. Jaromír Dolenský vytlačil.

Jozef Ľudovít Holuby. Populárne spisy III. L. Mazáč. Praha 1932. 185 s. Dr. Pavel Žarnovický vybral. Jaromír Dolenský vytlačil.

Bibliografické poznámky

Magické rastliny. Prvá kniha POPULÁRNYCH SPISOV dr. Jozefa Ľudevíta Holubyho

Z bohatej pozostalosti autorových prác a článkov časopisecky publikovaných vybral dr. Pavel Žarnovický.

Vyšlo ako 39. sväzok Mazáčovej slovenskej knižnice, nákladom Leopolda Mazáča v Prahe v lete 1931.

Magické recepty. Tretia kniha POPULÁRNYCH SPISOV dr. Jozefa Ľudevíta Holubyho

Magické rastliny

Chtiac dávno danému sľubu aspoň zčiastky zadosť urobiť, podávam prítomným článkom ukážku pôverčivého a čarodejného užívania rastlín, s akým sa stretáme u všetkých národov od najstarších časov a aj u nás na Slovensku, zvlášte v hornatých krajoch. Podávam túto prácičku ako chatrný síce, ale snáď predsa daktorým čitateľom nie nevítaný príspevok k dejinám kultúry nášho ľudu. Pôvod užívania rastlín k magickým cieľom i tak neodvážim sa stopovať až k samotnému prvotnému prameňu jeho, lebo popredku s istotou viem, že by to bola úplne márna a bezvýsledná práca, a v najlepšom páde mohol by som len hádania iných zopakovať, alebo k rozličným, na slabých nohách stojacim hypotézam ešte jednu, práve tak slabú, teda zbytočnú, postaviť.

Rastlinstvo je tak popretkávané do všetkých potrieb života ľudského a poskytuje mu pokrm a nápoj, tkanivá a pletivá na rúcho a iné potreby, lieky ochranné a jedy škodlivé, storaké domové náradia a zbroje, nástroje premávky na suchu i po vode, dodáva zemi krásy a vyvodzuje z nej tisíceré poklady k pohodliu ľudskému a vyživeniu všetkého živočíšstva slúžiace: že sa tomu nedivíme, keď aj u tých najnevzdelanejších národov sveta takú príchylnosť k rastlinstvu pozorujeme, ktorá zvlášť užitočné a škodlivé, velkosťou alebo krásou vynikajúce, alebo pre svoju prekvapujúcu podobu nápadné rastliny až zbož-[1]

Bedlivý pozorovateľ rastlinstva skoro zbadá, že nežnosť, krása, ľúbeznosť, pokoj, sila, — ale aj neohrabanosť, špata, odpornosť, neposednosť, slabosť — majú svojich reprezentantov v ríši rastlín. Vôňa a smrad, príjemná a odporná chuť, krása a pestrosť farieb, užitočnosť a škodlivosť, rozmanitý tvar (habitus) a podoba jednotlivých čiastok, hojnosť a zriedkavosť istých rastlinných druhov, ich všadebolstvo (ubiquitarism) alebo prísna viazanosť na isté, určité stanoviská, — nemohly ujsť pozornosti ľudskej hneď od počiatku. Kvety, pravidelne po slnku sa obracajúce alebo len v isté hodiny dňa sa otvárajúce; u mnohých vstavačovitých (orchideí) frapantná podobnosť spodného pysku kvetového s nahým ľudským telom, delené listy veľmi mnohých druhov, po západe slnka, akoby vedome k spánku sa ukladajúce; kapradiny v tmavých vlhčinách hôr bujno rastúce, vynikajúce zväčša eleganciou pravidelne delených listov, avšak ani zrejmého kvetu, ani plodu zdánlive nemajúce: všetko toto a mnoho iného muselo byť ľudu tak podivným, že, v nedostatku lepšej známosti, všade videl pôsobenie duchov a ich nadprirodzenej moci. Pozrime na sirôtku (Viola tricolor naších záhrad a tejto príbuzné, po skalách mierneho podnebia rastúce druhy), z jejž kvietkov pri troške živšej obrazotvornosti hneď tváričku šelmovsky sa usmievajúcu, hneď zádumčivú, hneď hrdú alebo nahnevanú vybadáme a postavme vedľa nej hadiu hubu („hadiu hlavu“, Phallus impudicus L), toho najhnusnejšieho rastlinného smrdúcha celej Europy: a netreba nikoho upozorňovať na špatnú neohrabanosť podoby, a ošklivosť nesnesiteľného, až k dáveniu nútiaceho zápachu jeho — to vidí, cíti a pozná každý hneď na prvý pohľad.

Tu mohutný strom, víchrom vzdorujúci — tam zas tenučké steblo trávy, každému vetríku sa nakloňujúce; tu cudzopasné, vysoko na ratolestiach stromov zakorenelé rastliny, — tam zas na vodách splývajúce listy a kvety rozličnej podoby; tu hustá hora, tam lúka vyšívaná kvetami, — a tisíce iných zjavov púta pozornosť ľudskú, a čím viac človek s prírodou obcuje, tým rozmanitejšie predstavy a názory povstávajú v duši jeho o pozorovaných predmetoch. Ľud si ale aj tie rastliny rád zosobňuje a cit i povedomie do nich vnáša. Koľko ráz stretáme sa v povestiach so stromami, ktoré dobrým ľuďom ovocie samy od seba dávajú a k nim sa prihovárajú; s kvetami, ktoré celé rozhovory vedú; s palicami, ktoré majiteľa svojho na rozkaz bránia a nepriateľovi nečítaných rán zadávajú. O Mandragore domnievali sa, že jej koreň pri vykopávaní kričí, a Číňania svoj zázračný Žín-seň (o ktorom niže prehovoríme) práve „duchom“ nazývajú; ba počul som aj v Bošáckej doline o jednej rastline — lenže mi ju nevedeli ukázať — že, keď ju vykopávajú, kričí.

Účinky jedovatých rastlín a menovite z nich pripravovaných odvarkov, výťahov, práškov, mastí — musely, pravda, nevedomým, o chemickom ich složení a farmakodynamickom pôsobení ani tušenia mať nemohúcim, zázračnými prichodiť; tí ale, ktorí tieto zvary pripravovali, nevychádzali so svojím kunštom na verejnosť, ale sa opatrno odievali do rúcha tajnosti, aby z kunštu svojho čo možno najväčší osoh brali, a užívajúc pri pripravovaní a podávaní svojich liekov isté slávnostné, tajomstvenné obrady, osobe svojej zvláštnej dôležitosti dodávali, akoby práve len tie, nimi vykonávané obrady podaný liek k očakávaným účinkom boly vstave uspôsobiť. Vôbec tajomnostkárstvo od starodávna v takýchto veciach bývalo zvykom všeobecným, a je ním, v istom smysle a z príčin snadno pochopiteľných, aj teraz ešte. Roger Bacon, v Oxforde a v Paríži študovavší a r. 1240 hodnosťou doktora poctený, vysokoučený františkán, v svojom krátkom, ale veľazaujímavom spise „De secretis naturae et artis operibus, et de vanitate Magiae“, predsa v kapitole 8. pojednáva s celou vážnosťou o tom, že sa tajnosti prírody a kunštu nemajú vyjavovať, a hovorí medzi iným tieto pamätné slová: „V kozích a ovčích kožiach tajnosti prírody sa nevyučujú, tak, aby im každý rozumeť mohol… Lebo Aristoteles sám hovorí: … že by nebeskú pečať prelamoval ten, kto by tajnosti prírody a kunštu iným vyjavoval… Gellius (Noctes Atticae) hovorí — že je bláznovstvo, predkladať šalát oslovi, ktorý sa aj s bodliačim uspokojí.“ Ba Roger Bacon na uvedenom mieste výslovne hovorí: že by taký človek veľmi neopatrne pokračoval, ktorý by také tajomstvo napísal, iba ak takým písmom, ktoré by obecnému človeku nesrozumiteľným bolo a len „múdrymi“ a zasvätenými rozumené byť mohlo. Tak to, vraj, celý rad mudrcov robieval od počiatku a svoje tajnosti pred pospolitým ľudom na rozmanitý spôsob ukrýval. Daktorí totiž ukrývali svoje výskumy a známosti pod zvláštnymi znakmi a formulami, iní pod záhadnými slovami, iní písaním bez samohlások, užívaním rozličných písmen alebo sostavovaním zvláštnych, len malému kruhu zasvätencov známych abecied atď. Už Plinius sa žaluje na toto tajomnostkárstvo, poveru napomáhajúce.[2] Nie div, že všetko, čo sa pod pokrievkou takýchto tajností (ktoré toho času nahradzovaly moderné patentovanie vynálezov, a to v miere svrchovanej!) dialo, platilo za nadprirodzené čarodejstvo. Povestnými pre svoje tajomnostkárstvo boli starobylí egyptskí kňazia, ktorí sa prísnymi prísahami zaväzovali, že zo svojho tajného učenia pred nezasvätenci ničoho nevyjavia. Ani indickí a chaldejskí kúzelníci svoje tajnosti nevyjavovali. Ľud pospolitý ale, všade a vždy pôverčivý a v tejto pôverčivosti udržovaný, keď zkúsil účinky istých zvarov, prachov, mastí, zelín, pripisoval to čarodejným zariekaniam a tajomstvenným obradom, ktoré boly vlastne len dobre vyrátanou garnitúrou tých liekov. Ostatné si potom štebotavá povesť, miešajúc pravdu s klamom, pridala, a tak lož rozširovala.[3]

Rozmanitých čarodejníkov a kúzelníkov obojeho pohlavia nachádzame u všetkých národov, a u všetkých veľká čiastka prostriedkov čarodejstva tiež z ríše rastlín pochádza. Z magických, zdraviu škodiť alebo osožiť majúcich prostriedkov staly sa postupom času, keď z nich prívesky povery cestou pomaly sa potratily — viac-menej osožné, alebo celkom indiferentné domáce alebo v lekárňach hotovené lieky; zato ale viera v čary celkom nevyhynula, a čarodejné, pôverčivé manipulácie s rozličnými zelinami stvárajú sa vždy, a „vedomkyne, bohyne, strigy, bosorky, čarodejnice, vedomníci, strigôni, bosoráci a pánbožkovia“ znajú šikovne k svojmu zisku vykoristiť slepotu a nevedomosť más, zariekaním, slievaním, zmývaním, ofukovaním a podávaním liekov z bohate zásobenej svojej bosorskej apatieky, kde sa medzi úplne neškodnými a nepôsobivými rastlinami aj jedovaté opatrujú. Prestaneme ale vysmievať sa pospolitému ľudu z jeho pôverčivosti a škodnej ľahkovernosti, keď si spomenieme, že i vzdelané vrstvy národov kadejaké, po novinách vychvaľované, zázračné účinky sľubujúce lieky, zeliny, masti, prášky, olejčeky, pilulky, čaje, sladkosti a podobné, za drahý peniaz kupujú. Kto si k tomu vezme čas a pozorne poprezerá oznamy najrozšírenejších politických denníkov, zadiví sa nad množstvom tam odporúčaných liekov. Niet tej nemoci ani vady, proti ktorej by človek v našom osvietenom a kultúrou presýtenom storočí, za dobrý peniaz nemohol dostať lieku. A keby toho len stá čiastka pravdivou bola, čo tie oznamy o tých liekoch a ich účinkoch sľubujú: mohly by všetky medicínske fakulty byť pozatvárané, lebo pomocou tých liekov vyžití starci stanú sa švihkými šuhajmi; bezzubé babičky obdivovanými kráskami; plešivé, sťa koleno, hlavy (ktorým „nevesty šticu ofúkaly“ — ako sa vo Zvolene hovorí) — obrastajú cez noc Samsonovskou šticou; zvädlé telo stane sa pružným; tuberkulami porúchané pľúca narastú znova ako rakovi klepetá; merkúrom presiaknuté a na riečicu vyžrané kosti, tieto ambulantné barometre, a mumifikované svaly novou silou a čerstvosťou obživnú; najnebezpečnejšie choroby hravo sa zažehnajú, bez toho, žeby človek v povolaní svojom bol mýleným; chlapcom nedočkavým utešené fúzy narastú a s fúzami, prirodzene, aj rozum, podľa príslovia „kde sú fúzy, tam je rozum“; vady, ktoré jedine nôž spôsobného chirurga odstrániť môže, ba i tuposť pamäti, hluchota, slepota, rak, porážka a smrť sama sa zaháňajú. Ktože by ale vyčítal všetky krásu napomáhajúce prostriedky? A už ktorý liek také účinky sľubuje, a to verejne, pred celým svetom: či by ten nezaslúžil, aby sa aspoň pokus s ním urobil? Videl som len nedávno v jednom viedenskom nemeckom denníku s podivuhodnou drzosťou vychvalovať taký „omlaďujúci prostriedok“, k jehož odporúčaniu aj šikovný kreslič nemálo prispel rozkošným obrázkom. Na tom obrázku vidno do kúpeľa vchádzať suchučkú, scvrklú a bezvlasú babičku, z kúpeľa ale vychádza tá istá ako driečna mladucha a stelesnená krása.

Tak ďaleko to nepriviedol ani Melampus, ani Medea, ani Circe, ani Canidia, ani celý rad najslávnejších mágov a starobylých čarodejníc, ako terajší mastičkári a voňavkári nemeckí so svojím príslovečným „Grűndlichkeit“-om. Že ale na tento lep hýly zhusta sadajú, to dokazujú práve tie časté oznamy; lebo keby tie lieky hltavých odberateľov nenašly, nechcelo by sa ich nikomu vyrábať, ani na ich oznámenia značné sumy peňazí vyhadzovať. Kto sa dal takto oklamať a zkúsil, že za ten zvelebovaný liek nadarmo peniaze vyhodil, neľúbi sa tým pochváliť, ale spraví päsť vo vačku a mlčí, aby si k ostudnej škode ešte aj kúsavý posmech neutŕžil; lebo fľajster zo škody a posmechu smiesený, na plátno mrzutosti natretý a po tme tajnosti na ranu prilepený — boľačku nevyhojí. Keď sa takéto mámenie ešte aj teraz deje medzi vzdelanými, kde máme toľko a toľkorakých škôl na všetky strany, že im sotva počet a mená známe: nedivíme sa ani tomu, že všelijaké magické fígle i s rastlinami jedovatými a neškodnými v starobylosti všeobecne robené boly a ešte vždy u pospolitého ľudu, ktorý je v každom ohľade veľmi konzervatívny, obľubu a vieru nachádzajú. Len firma sa okolnostiam času primerane zmenila: ale tovar ostal ten istý. Alebo inými slovami: čarodejstvo s rastlinami a závratnícke lieky, je pár nohavíc z toho istého súkna.[4]

Ako za starodávna bývaly φιλτρα a φαρμακα (čítaj: filtra a farmaka) hlavne v ľúbezných záležitostiach zhusta upotrebované a nezriedka bláznenie alebo smrť býval ich výsledok: tak ani za naších časov nechybí na podobných príkladoch, ktoré dosvedčujú, že nie čarodejné zariekania, ale skutočný tuhý jed zapríčinil choromyseľnosť alebo smrť. Nie je tomu dávno, čo z našich krajov jedna Cigánka žiarlivej žene na Morave tak poslúžila k nadobudnutiu utratenej lásky mužovej, že od podaného „lieku“ umrel, čo si potom travička, opravdová „venefica“, v žalári odsedela.

Prv než by som uviedol rad rastlín poverčive a pri čaroch u nášho ľudu potrebovaných, poobzeráme sa trošku za seba do starobylosti a okolo seba po cudzích nám národoch, aby sme videli, že tie isté čary s rastlinami aj inde sa robily a robia dosiaľ.

- I -

Pythagoras, ktorý svoje vedomosti na cestách po Ázii, Afrike a Európe sbieral, spomína mnohé magické rastliny, ichž pomocou sa tie najpodivnejšie veci vykonávaly. Coracesia a Callicia maly vraj moc, vodu v ľad premieňať; Aethiopická zelina potoky a jazerá vysušovala, jej dotknutím otváraly sa všetky zámky a závory; Achaemenis, vrhnutá medzi nepriateľské vojsko, strachom ho naplňovala a k úteku hnala; zelinu Latace dávali perskí kráľovia poslancom cudzích panovníkov do daru, aby im na cestách slúžila za ochranu a ich potrebnými veciami zaopatrovala. Sú to také mená rastlín, pod ktorými nevieme, ktoré druhy to majú byť.

Že aj u Židov od starodávna magické manipulácie s rastlinami neznámymi neboly, dokazuje podľa I. Mojž. 30, 37 — 38. príklad Jákobov, ktorý oškriabanými a stádu do nápoja vloženými prútami oklamal Lábana; a Ozeáš 4. 12. vytýka národu svojmu: „Ľud môj dreva svojho sa dotazuje, a palica jeho oznamuje jemu,“ čo poukazuje na veštbu s prútami, aká podľa svedectva Herodotovho aj u Skýtov bola obvyklou.[5]

O svetochýrnej čarodejnici Circé (Κιρκη) na mythickom ostrove Aiaiskom v nádhernom paláci bývajúcej, čítame u Homéra (Odyss. X. 210 až 260), že keď Odysseus na svojich potuľkách, pod vodcovstvom Eurylochovým 22 svojich spoločníkov na ten ostrov poslal, našli tam pri paláci mnoho vlkov a ľvov, ktorých Circé z ľudí pomocou zelín a prúťa bola začarovala. Eurylochos, tušiac zlé, nevkročil do paláca. Jeho 22 mužov ale vnišlo dnu. Circé ich usadila a uhostila syrom, jačmennou múkou, žltým medom s pramnejským vínom, namiešajúc do toho čarodejných liekov (κακα φαρμακα), aby na svoju otčinu zabudli. Keď sa uhostili, pošľahala ich prútom a tým ich premenila v svine a zavrela do chlieva. Keď to Eurylochos Odysseovi oznámil, vybral sa tento sám, aby spoločníkov vysvobodil. Na ceste stretnul ho Hermés a dal mu zelinu Móly s čiernym koreňom a bielym kvetom, ktorá ho pred čarami chránila a pomocou ktorej donútil čarodejnicu Circé, že odčarovala zakliatych. O tom istom spieva aj Virgil:

„Quos hominum ex facie dea saeva potentibus herbis

Indureat Circe in voltus ac terga ferarum.“

                            (Aen. VII. 19 — 20.)

V Ovídových metamorphózach pomocou rozmanitých čarov ľudia v stromy a kvety sa premieňajú. Tam, kde sa fabuľuje o premenení Daphny v bobkový strom (Laurus), hovorí Apollo:

„Inventum medicina meum est, opiferque per orbem

Dicor, et herbaru subiecta potentia nobis.

Hei mihi, quod nullis amor est medicabilis herbis.“

                                    (Metam. I. 521 — 2.)

Po zakliati Apollom krásnej Daphny, poznenáhla necháva ju básnik v laurový strom premieňať sa, vlasy v listy, ramená vo vetve, rýchle nohy v korene… aby, keď nemohla sa stať Apollovou ženou, aspoň jemu milým stromom zostala:

„… coniux quoniam mea non potes esse,

Arbor eris certe… mea.“

                    (Metam. I. 557 - 8.)

Sestry Phaetonove premenené boly v stromy (Metam. II. 325 nasl.); Narcis v kvet (III. 402 nasl.) a mnoho tomu podobných.

U Číňanov platí koreň Žín-seň (Panax Schin-seng L.) od pradávnych až po naše časy za liek zázračný proti všetkým chorobám, za omlaďujúci a najbezpečnejší prostriedok k predĺženiu života, asi tak, ako sa v stredoveku po Europe vychvaľovala Rosička (Drosera rotundifolia L.), kde-tu aj po rašeliniskách Slovenska rastúca, ktorej sa nie žartom, ale celkom vážne pripisovala moc, predĺžiť život ľudský až — do súdneho dňa! Koreánsky Žín-seň platí za najlepší a je vždy monopolom čínskych cisárov. Ani teraz neumiera žiaden bohatý Číňan bez užívania drahého, zlatom plateného Žín-seňu, aby sa mu život, čo len dosť málo, predĺžil; chudobní si, pravda, tejto panacey[6] dopriať nemôžu. Všeobecne sa myslí, že Žín-seň človeka tučným a mladým robí, a že tučnosť za najväčšiu krásu platí a mladým každý rád by hodne dlho zostával, nešanuje copatý boháč čínsky peňazí, len aby sa týmto, vzácnym liekom nadostač zaopatril. Číňania pevne veria, že tento zázračný koreň je duchom (daemonom), ktorý sa vie ztratiť a neviditeľným urobiť, aby ho ľudia nenašli; ba vlk, tyger, leopard a had strážia ho pred ľuďmi, tak že jeho vykopávanie vždy s veľkým nebezpečenstvom býva spojené. Keď r. 1882 cisárovná Hoi-tai-ho nebezpečne ochorela, vybrali sa najoddanejší ctitelia hľadať pre ňu tento životodárny koreň. Po mnohých nebezpečenstvách a dobrodružstvách, pričom niektorí aj o život prišli, našli hľadaný Žín-seň a s veľkou slávou ho cisárovnej doniesli, a keď cisárovna ozdravela, pripisovalo sa to jedine čarovnej moci tohoto vzácneho koreňa. Ešte i to sa o ňom hovorí, že vo tme svieti a tak sa prezradzuje, vykopaný ale smie byť len na svitaní, s veľmi složitými obradmi, aby z moci svojej ničoho neztratil a účinky jeho sa neoslabily. Má vraj podobu nahého ľudského tela, a tým upomína veľmi na Mandragoru. Ďalšia podobnosť Žín-seňu s Mandragorou aj v tom záleží, že si ho bohatí Číňania v sklených truhličkách na tmavožltom hodvábe uložený v domoch opatrujú ako bôžika, požehnanie donášajúceho. Koreň ten je asi na 1 dcm dlhý a v priemere 2 cm hrubý. Vo veľkej čiastke Severnej Ameriky rastie tomuto podobný, pod menom Amerikánsky Žín-seň (Panax quinquefolia L.) známy druh, zkadiaľ ho špekulanti dovážajú do Číny a Japonska. I Japonci majú v svojom Nin-siň (Nindsin, nindži, Sium Ninsing Thunb.), rastline to okolikatej a našej mrkve alebo paštrnáku podobnej, tiež takú zázračnú rastlinu, ktorá sa u nich a v Číne zhusta pestuje a ako nervy posilňujúci prostriedok, nie bez pôverčivých obradov a čarov užíva. Keďže opravdový čínsky Žín-seň veľmi zriedka sa dostal do Europy, platil Japonský Nin-siň za dlhé časy za jeho najlepší surogát. Pritom všetkom ale bol aj surogát veľmi drahý, lebo platili v Holandsku za jeden lot 75 zlatých, až Boerhave (profesor na univerzite leydenskej, † 1738) dokázal, že Nin-siň o nič viac nepôsobí, ako Sevlák cukrový (Sium sisarum L.), tiež vo Východnej Ázii divo rastúci a k čarom a liekom, ale i za pokrm slúžiaci, od najdávnejších časov aj v Európe sadený, jehož koreň vraj cisár Tiberius od porýnskych Germánov miesto dane vyberal.[7]Nie je tomu dávno, čo sa Žín-seňové tinktúry, ako život predlžujúce, aj v Europe po novinách vychvaľovaly. Zendavesta učí, že aj každý strom a kvet má svojho Feruera, t. j. ducha. Ormuzda necháva istý strom pretvárať v dvojitého človeka, na ktorom sa miesto ovocia desať párov ľudí urodilo.[8]

V starobylosti nachádzame často zaklínačov a vyvolávačov duchov, ktorých Gréci volali νεκυομαντες, ψυχαλωγοι, ψυχοπομπατοι. Títo pri svoji čaroch potrebovali vetve Cyprišu (Cupressus), drevká z hrobov a akúsi zelinu Marmaritis. Nekyomantia alebo nekromantia spomína sa aj v I. Sam. 28., kde si Saul Endorskou vešticou dal vyvolať ducha Samuelovho. I v ľude slovenskom, ako som to v mojom bydlisku poznal, zakorenená je povera, že pomocou istých zariekacích formulí a zelinných zvarov možno duchov umrevších ľudí docitovať.

Vavrínový č. bobkový strom (Laurus) rozmanitým spôsobom býval potrebovaný pri veštbách. Z praskotu horiaceho vavrínového dreva vedeli i Gréci a Rimania veštiť; čerstvé vavrínové vetvičky, na noc pod hlavu položené, vzbudzovaly sny, ichž splnenie s istotou očakávali. Preto ho menovali aj „venturi praescia Laurus“ a že bol Apollovi zasvätený, zvali ho „Laurus Apollinea, Delphica alebo Fatidica“. Uvidíme niže, že aj slovenský ľud isté rastliny si dáva pod hlavu, aby sa mu budúcnosť vo snách vyjavila.

Dioscorides Anazarbejský, súčasník apoštola Pavla, povestný spisovateľ známeho diela „Περι υλης ιατρικης“,[9] spomína veľmi mnoho egyptských rastlín a ich spôsob užívania. Egyptských kňazov, od ktorých sa mnohému naučil, menuje „prorokmi“ (προφηται). On znal veľmi dobre pôsobenie Chvojky (Juniperus Sabina L.) na sexuálne ústroje, lebo píše o nej to isté, čo i teraz lekári pozorujú. I travičky znaly pri svojich philtrách týmto jedom manipulovať a rozumejú sa do toho mnohé baby aj teraz. V bosorských procesoch trenčianskych od r. 1716 až 1747 vedených nachádzam dve „bosorky“ a jednoho „čarodejníka“, ktorí so zariekaním a tajomnými obradmi upotrebovali aj chvojku, a síce s takým výsledkom, že vo dvoch pádoch smrť nasledovala. To ale bolo už zrejmé travičstvo a nie neškodné čary: a predsa to sudcovia, hoci sa na pravdu až potkýňali, nechceli vidieť, ale inkvirovali len zariekanie a magické výčiny. — Keď aj Dioscorides kde-tu spomína dajaké povery o rastlinách, predsa jeho dielo v celku prezradzuje súdneho pozorovateľa a nie tak zábudlivého, ako bol starší Plinius, súčasník jeho, ktorý sa dakde vysmieva magickým márnostiam a dakde zasa celkom vážne o nemožných účinkoch istých rastlín rozpráva, ako na pr. v knihe XVIII. 45., že zná jednu rastlinu, ktorá sneť z prosa a kŕdle vtákov zaháňa, náhle sa do úhlov role zakope;[10] alebo, že zelina; na ktorú pes namočil, tak vykopaná, aby sa jej železo nedotklo, vytknuté údy hojí (XXIV. 111.); alebo zeliny, sitom prikryté a vytrhnuté, k šťastnému pôrodu že pomáhajú (XXIV. 109), a mnoho podobných.

Po duboch rastúce Imeľo (buď Viscum album L. alebo Loranthus Europaeus Icq.) bolo Persephone posväteným drevom, ktorým brány podsvetia otvárala; aj Aeneas do podsvetia sostupujúci bol týmto prútom opatrený, podľa Virgila:

… „Latet arbore opaca

Aureus et foliis et lento vimine ramus

Junoni infernae dictus sacer.“

                (Aeneis VI 136 - 138.)