Zlatý fond SME

Statky-zmätky

Jozef Gregor Tajovský

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2012 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

Ďakujeme digitalizátorom: Petra Vološinová, Viera Studeničová, Michal Garaj, Ľubica Hricová, Katarína Šusteková, Gabriela Matejová, Katarína Mrázková, Oľga Borošová

ISBN 978-80-89278-65-7

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Pôvodná publikácia

Jozef Gregor Tajovský Statky-zmätky a iné. Tatran Bratislava. 1973. 316. Daniel Šulc zostavil. Daniel Šulc rediguje. Jozef Michalac graficky upravil. Daniel Šulc zodpovedný redaktor.

Bibliografické poznámky

Tajovského texty, ktoré uverejňujeme v tomto výbere, vychádzajú z vydania jeho Spisov, ktoré vydávalo vydavateľstvo Tatran v rokoch 1953 — 1958. Zvyšné časti (kritiky, spomienky) vyšli v zborníku Tajovský v kritike a spomienkach, Tatran 1956. Citát na prvej strane knihy je z autorovho listu Hane Lilgovej (vtedy ešte snúbenice, neskôr manželke J. G. Tajovského) 5. decembra 1906.

Osoby

TOMÁŠ KAMENSKÝ, kresár

KATA, jeho žena

EVA, ZUZKA, ONDRIŠ, ich deti

MIŠO KAŇÚRIK, Evin muž

ONDREJ PALČÍK, gazdík a rodina Katina

MARA, jeho žena

JANO ĽAVKO, vozkár

ŽOFA, jeho žena, rodina Marina

ĎURKO, ich syn

BETA, suseda

Dve-tri deti, betlehemci

Deje sa na dedine za našich čias. Prvé a druhé dejstvo na Vianoce, tretie v júli, štvrté po roku na Štefana.

Prvé dejstvo

(Javisko: Izba u Ľavkov.)

1. výstup

Ľavko, Žofa, Ďurko.

ŽOFA (živá, jazyčná žena): Ja by som ti, syn môj, len takú radu, čo by i nejakú obnôšku mala, meno moje. Pri ženbe i rozumu sa načim poradiť, nielen čo oči vidia.

ĽAVKO (starý furták): A veď ti je Evka už aspoň piata frajerka, ako si z vojny doma.

ŽOFA (tajnostne): A Bete, vydatej žene, pokoj. V cudzej kapuste chytia ťa, meno moje.

ĎURKO (driečny ľahtikár): A ktože vám to už?

ŽOFA: Ani ťa nie je hodna vyžívať.

ĎURKO: Veď som ja len tak zašiel k nej niektorý raz ako k susede a — už to viete.

ĽAVKO: Vieme. Práve preto: maj rozum.

ŽOFA: Ty, si chvála pánu bohu, hodný, pekný urástol, na rozume ti z vrstovníkov nikto nechytí, nuž si môžeš i troška preberať, meno moje.

ĽAVKO: Hádam — môj syn! Ja som ho vychoval, vyučil. Môjho rozumu sa chytaj i teraz.

ŽOFA: Tak, meno moje. Ja sa vše poobzerám po tých našich dievčencoch, ale nič sa mi to nezdá. Medzi želiarskymi tebe rovnej niet. Mohla by si prsty oblízať i Marka Suchých, Anča Vrtiake… Ale veď som počula, že sa ty točíš i okolo Judky Bielych. Ej, či to tak? Materi nič nezjaviť, meno moje?

ĎURKO: Načo som vás mal baláchať? Ktože vie, či by šla, či by ju dali.

Ľavko: To je poriadna a majetná! Lepšej by ti nevedel ani vlastný otec poradiť. Ej, to by bola — gazdovská! Nemusel by si sa plahočiť v zime po furmankách, zárobkoch ako tvoj otec.

ĎURKO: I ja by takú chcel, len by šla niektorá.

ŽOFA: Už by ti ju bola prekonala, meno moje. Ale akoby ti ja ani materou nebola, že si mi to už nezvestoval.

ĽAVKO: Dobre máš! Nevrav. Len choď za ňou a doveď sa poriadku!

ŽOFA: Iď, meno moje, a probuj. Rodinu naviesť, to je už moja starosť.

ĽAVKO: Ale sa drž pri nej, chlapče! Poriadnymi rečami ju zabávaj a nahováraj. Však dievčence mnoho dadia na lichotivé reči.

ĎURKO: Vysielate ma… Ak nepôjde?

ĽAVKO (chvastave): Bisťu dade! Jesto dievčat na každý prst desať. Keď tá nie, obrátime sa inde. Čože?! Tebe je celý svet otvorený. Môj syn, ľaľaď!

ŽOFA: Taký šuhaj, ako si ty, meno moje!

ĽAVKO: Všade sa vieš vyznačiť a nijakej roboty sa nezľakneš. I Žofa Buriane, i to, čo mati, i to by bola.

ŽOFA: Bola, bola, meno moje, ale ja by som radšej, keby len Judka šla. Tam sa lepšie majú. Ľahko by ti šla hodina. Tam by si nemusel hrdlačiť, len si svoj mladý život chrániť a žiť si po vôli, meno moje.

ĽAVKO: Nech opáči i tam, i tam. Viem, nikde sa nezahanbíš.

ŽOFA: Nepočúvaj, meno moje. Akože pôjde razom na dvoje? Netáraj, otec.

ĽAVKO: Tak poslúchni mater. Ale aby si vedel, čo máš rozprávať. Ponúkať sa neponúkaj, len tak zboku vyvedaj.

ŽOFA: A žeby si tam dlho nebol, meno moje.

ĎURKO: Nakladáte mi ako chlapcovi, keď ide po prvý raz do školy. Či som sa nikdy s dievkou nezhováral?! Nebojte sa! (Odchádza.)

ĽAVKO: Múdre!

ŽOFA: Tak, syn môj, tak. Ale predsa len pravou nohou… (Do dvier ho vyprevadí.)

2. výstup

Ľavko, Žofa.

ĽAVKO: Ej, ktoroukoľvek! Dobrý chlap si ženu nájde! Ja som starý, a keby tak prišlo…

ŽOFA: A keby som ja umrela! Tuto — hneď, meno moje! (Hodí plecom; potom so žiaľom.) Keď si dieťa do poriadku donesiem…

ĽAVKO: To ja nevravím. Uchovaj ma, bože! Dosť som mal s tebou kríža, kým som si ťa k ruke vycvičil. Ja len vravím, že sa chlap môže po vôli oženiť.

ŽOFA: Ani dievky miesto kola do plota nezapletajú. Ale bolo by to, bolo dobre, keby šla zaň.

ĽAVKO: Už ti vravím: pôjde — nepôjde! Pôjde druhá. O nášho Ďura sa netráp; len by on mal vôľu sa ženiť. Trhajú sa oň i v tanci. Čože ty vieš, keď do krčmy nechodievaš. Ja viem, čo je môj syn.

ŽOFA: I ja viem, meno moje! Veru sa takých v našej dedine veľa nenájde! Mládenec ani svieca. Ja sa za toho nikde nezahanbím. Kde sa obrátim, všade mi ho chvália, aký je urastený, driečny, dobrý, múdry, tanečník, že mu páru niet, meno moje.

ĽAVKO: Len keby sa včerty nebol pobil v tej krčme onehdy.

ŽOFA: Ty si mu na príčine. Museli ste sa tak opiť?

ĽAVKO: Keby som sa bol nazdal. A veď som mu ja hneď: teda ženiť sa máš, a takéto vykonáš. Rozmetal šarvancov ako snopy! Moja päsť kedysi tiež neraz zaľahla olovom.

ŽOFA (spomenie): Veru, meno moje, ako si i mňa bol raz búšil.

ĽAVKO: Eh, to len ako keby ťa bol pohladil.

ŽOFA: A obelasela mi ruka ako zástera, meno moje.

ĽAVKO: Čušže mi s tým! To bolo — ani sa už nepamätám.

ŽOFA (plače): Ale ja pamätám, meno moje. Ja viem, aký si bol planec za mladi, meno moje. Slabou náturou žena by to nebola vydržala.

ĽAVKO: Taraje! Druhé ešte inak dostávajú, a sa nepochvália.

3. výstup

Predošlí, Palčík, Mara.

ĽAVKO (na klopkanie): Slobodno!

ŽOFA: Ktože k nám ide?

PALČÍK (hovorí vážne, s dôrazom na každom slove): Do-brý deň!

MARA (tichá, chorľavá, ale viac si namýšľa, ako ju bolí): Ako sa máte?

ŽOFA: Ďakujeme za opýtanie, meno moje. Zdraví.

ĽAVKO: Vy ako sa pochválite, vzácni naši švagrovci? Bohatá rodina o chudobnú nestojí.

PALČÍK: Nestačíme. Zavalení robotou.

ŽOFA: A či musíte? Vinovatí ľudia! Nemáte sa komu trápiť. Dala by som do árendy a žila si ako pani, meno moje.

PALČÍK: I z tej árendy — čože? Vycicajú ti zem, ani za päť rokov sa jej nedorobíš.

MARA: Čože u vás nového? Ďurko že vám je kde?

ĽAVKO: Šiel soľ lízať, ako sa vraví.

ŽOFA (v rozpakoch): Tašiel, meno moje, ta, medzi mládež; obzrieť sa, meno moje, ako mládenec.

ĽAVKO: To je u nás nového, že syna ženíme, milý môj švagre. Starosti. Keby mal kto pomôcť…

PALČÍK: I to sa môže stať, že vám i pomôžeme. Na to sme prišli.

MARA: A čiuže mu chcete pýtať?

ŽOFA: Zachádza tu i tam, ale nevie, na ktorú sa odvážiť, meno moje. (Šepmo.) Judku, viete, Judku Bielych by sme radi.

MARA: Nevravže, sestra. Tá je veru nie naučená robiť, len sa cifrovať, farbiť…

PALČÍK: My by sme poradili, čo my máme na mysli.

ŽOFA: Čože vy máte na mysli, meno moje?

ĽAVKO: Dobrú radu vďačne prijmeme.

ŽOFA: Ešte nie pozde, meno moje.

ĽAVKO (Žofe): I tak by nebolo. (Úlisne.) Ak by tuto švagrovci naši… Takej rodiny málo máme! Tak vám poviem do očú ako čistú pravdu.

PALČÍK: Počuj, švagre, čo by sme my… Ja by som vám radil, akže by vám bolo po vôli…

ŽOFA: Čože by nebolo, meno moje!

ĽAVKO: Povieš, uvidíme, čo. Možno i bude.

PALČÍK: Ak sa vám bude páčiť, dobre; ak nie, nemusí nik o tom vedieť.

ĽAVKO: Len povedzte, švagre.

PALČÍK: Toť s mojou starou sme sa takto zhovárali: Ostarieme, a deti nemáme. Nijakej opatery, ak by sme do niečoho upadli…

ŽOFA (citne): Meno moje, božechráň! Veď sme tu. Hádam krv nie voda, meno moje.

ĽAVKO: Múdre, žena moja!

MARA (tiež si utrie slzu).

PALČÍK: Ja by som ti, švagre môj, tú radu dal, že ak by ste pristali na Zuzke, mojej sestrinu dievku…

MARA: Sestra moja! I ty si mi práve taká rodina, ako i stará Kata môjmu…

ĽAVKO (prikyvuje): Len si dopovedzte.

ŽOFA (potešená, vo vytržení): Neskáč do reči, meno moje.

PALČÍK: My by sme boli radi, čo by sa tieto vaše deti pobrali. Tak by sme ľúbili, čo by sa náš majetok nerozišiel. Ony by nás opatrili.

MARA: Do mojej a jeho smrti…

ĽAVKO (robí sa hlúpym): Akýmže by ste spôsobom, švagre, to vy ľúbili…? Nerozumiem.

PALČÍK: Hľaďže, švagre. Ja by som tak rád, že tento náš majetok, ak nás budú opatrovať, oddáme po našej smrti im.

MARA: Za svoje, za svoje by sme ich radi.

ĽAVKO: Mati. (Určite.) Ja, švagre môj (berie mu ruku a tlieskne do dlane), nedbám, čo sa to dnes stane!… Hádam kresťanská povinnosť opatriť cudzieho, nieto rodinku, keby sa tak s vami stalo, že by ste do choroby upadli. Ale, ale, takto… Ja nedbám! Čo ty, mati?

ŽOFA: To sú otázky! Nuž čože sa ma to máš opytovať, meno moje? Nuž či nie radšej dám syna sestre, za svojho, ako čertvieakej testinej za podnož?! Z gruntu môjho srdca, meno moje.

ĽAVKO: I ja tak, i ja!

ŽOFA: Len by sa chlapec vrátil…

ĽAVKO: Ja by poň…

ŽOFA: Nechoď. Dôjde. Hádam nepôjdete hneď od nás. (Prinesie z komory hriatu pálenku, koláč; naleje a potíska.) Nože si, okúste, akých sme napiekli.

MARA: Vieš, že nestačíme. I dnes, že sú Vianoce, čeľaď rozbehaná, meno moje…

PALČÍK: Neboj sa, vyprášime svetom, ak sa nám toto vydarí.

ĽAVKO: Nože si, švagre. S cukrom, dobrá! Aspoň, reku, na Vianoce.

PALČÍK: Pán boh nám pomáhaj! (Vypijú.)

ŽOFA (naleje): Pán boh uslyš, meno moje.

ĽAVKO: Aby tak bolo, ako si vy žiadate. Aby sa nám tieto naše reči splnili, to by som si i ja prial. (Vypije.)

ŽOFA (Mare): Aspoň oblizni, meno moje.

MARA (oblizuje): Ja ti to nemôžem. Tuhé, dusí. (Nasilu kašle.)

ŽOFA: I mne ti hneď udrie do nosa, meno moje.

Koniec ukážky