Vydanie tejto knihy podporila firma 582 s.r.o.

Monika Kompaníková

PIATA LOĎ

© Monika Kompaníková, 2017

Design & Layout © Martin Mistrík, 2017

© Artforum, 2017

V MOJICH SNOCH sa často plavia lode. Vyzerajú ako objekty z animovanej rozprávky, v ktorej sa môže stať čokoľvek. Sú kostrbaté a stlčené z hrubo otesaných dosák, škáry medzi rebrami majú vymazané tmelom a všetky nerovnosti zakrýva vrstva kobaltovej modrej alebo bieloby. Pôsobia krehko a nestabilne, no prívetivo. Niekedy je ich súčasťou kabínka, v ktorej sa možno schovať, niekedy sú to len prázdne škrupinky bez vesiel a lán. Kolíšu sa na hladine, v stojatej vode bez prúdu. Keď sa prebudím, som mokrá a unavená, bolia ma ruky. Mám pocit, že som vyplytvala veľa energie, ale nič som nedosiahla, ani dno, ani prístav. Spodné prúdy ma nezachytili a vietor sa krúti uväznený v nejakej kotline, ďaleko od vody.

Po prvý raz som lode uvidela pred takmer dvadsiatimi rokmi počas kratučkého odpočinku, po ktorom vo mne zostala len ľahká nevoľnosť a jasná spomienka.

Bola som v záhrade, ležala som v tráve a hrala jednoduchú hru na výdrž a trpezlivosť. Suché augustové byle ma bodali cez tričko a ja som musela v nepríjemnej polohe vydržať, až kým nedostanem znamenie, že môžem vstať. Znamením mohlo byť čokoľvek banálne a predvídateľné – list spadne na zem, hrana tieňa sa spojí s kameňom, zapíska drozd. Ak sa tak stane, pohnem sa a poškriabem, ak nie, vydržím ležať bez pohnutia. V tej chvíli som čakala na zvuk kovu leštiaceho iný kov, na vlak, ktorý sa rúti zákrutou pod záhradami. Pokiaľ sa ten dôverne známy zvuk neozval, nepohla som sa. Stvoly boli ostré ako ihlice, ale ja som sa ani nepohla, vydržala som. Ruky doširoka rozhodené, skryté medzi steblami, otočené dlaňami k nebu. Cítila som, ako mi po dlani lezie mravec. Pomrvila som sa, mravec z mojej ruky zliezol a ja som sa potom na chvíľku stratila v čase a priestore.

Zdalo sa mi, že ležím na dne loďky. Loďka ma kolísala. Spánok v spánku. Cez privreté oči som videla len modré nebo, čisté a iskrivé, okraje loďky a nado mnou jedno veslo položené krížom cez okraje. Keď bude čas vstať, chytím sa oboma rukami vesla a vytiahnem sa nahor, napadlo mi. Kedy bude čas vstať?

Potom mi pomaly sa plaziaci tieň záhradnej chatky zaclonil oči a ja som si uvedomila, že nado mnou niekto stojí. Chvíľu som bola dezorientovaná, ale cítila som sa bezpečne. Pootočila som hlavu, zažmurkala a pozrela sa nahor. Nestál tam človek, stála tam jabloň a trochu ďalej záhradná chatka. Jabloň sa knísala a pohyb stromu presne zapadol do môjho sna. Vyzerala rozvetvená a hustá, lebo každý list bol zdvojený mihotavým tieňom, ktorý sa vytvoril v mojom oku. Nedozreté jablká viseli na konároch ako ozdôbky, nepodarky, ktorým sa na zemi neušlo lepšieho miesta. Ale stačilo zažmurkať, požmoliť si oči končekmi prstov a jabloni sa hneď vrátila jej skutočná plodnosť. Pri pohľade na jablká som si uvedomila, že som v ten deň takmer nič nejedla. Oprela som sa o lakte a ešte raz na chvíľu zavrela oči. Vydržala by som nehybne ležať aj ďalšiu polhodinu, a možno aj dve hodiny, keby som naozaj chcela, keby som mala dôvod, keby sa so mnou napríklad niekto stavil. Napríklad o rožok alebo teplé kakao. Za to by som bola vtedy urobila čokoľvek. Mala som desať rokov.

Posadila som sa, pootáčala hlavu hore-dolu, doprava-doľava, aby som si uvoľnila stuhnutú šiju. Potom som natiahla ruku dozadu a v tráve nahmatala kruh udupanej zeme, ktorá vyzerala akoby odtiaľ niekto po rokoch odkotúľal sud.

Spomienka je až zarážajúco zreteľná. Pamätám si aj to, ako som prešla po hline niekoľkokrát dlaňou a všetko, čo vytŕčalo, som zatlačila a zarovnala prstami. Aj ako som sa potom prevalila a dlho sa na to prázdne miesto pozerala, akoby som sa chcela zbaviť pochybnosti, či tam skutočne je, alebo sa mi o ňom len prisnilo. Mohlo sa mi snívať o loďke a súčasne aj o malom hrobe. Mohlo sa mi snívať, že sa mi sníva o hrobe, tak sa to občas predsa prihodí. Človek leží, premýšľa a zaspí. Spí hodinu, dve.

Lucia, moja mama Lucia – odmalička mi hovorila, nevolaj ma mama, pripadám si ako stará krava – takto zaspávala často. S privretými očami, s dvoma čiernymi vlhkými čiaročkami. Stočená do klbka, s nohami pod sebou, niekedy ani nemrkla, inokedy sa jej očná guľa prevaľovala zľava doprava. Takto sa vynárala z gauča ako z bahna, ako tieň mojej skutočnej, živej a životaschopnej mamy. Potom sa zrazu prebudila, otriasla, upravila si vlasy a tvrdila, že len dve-tri minútky sedela a premýšľala. Po takom spánku bývala unavená. Nemôžeš byť unavená, keď si dve hodiny spala, hovorila som jej. Protestovala, ona predsa nespala, len oddychovala a prezerala teletext. Odpovedala mi pomaly a dýchavične alebo len šepkala a privierala oči, aby som jej verila. A aby som jej ešte predtým, ako zdrhnem von, naliala znovu do kanvice vodu a urobila silného turka.

Mŕtve mača vtlačené do koľaje od pneumatiky pred bránkou susedovej záhrady zakrývalo len niekoľko hrstí hliny. Ležalo tam ešte teplé, malo zaprášený kožúšok a jednu labku neprirodzene zalomenú. Motorka ho predelila na dve rovnaké polovice, no keby nebolo zatúlanej ligotavej korálky vytlačenej z očnice, vyzeral by kocúrik tak ako vždy, rozvalený na príjazdovej ceste, lenivý, samoľúby a ľahostajný k mojej dotieravej pozornosti.

Nevedela som sa vtedy ubrániť nástojčivej potrebe pozerať sa naň a bojovala som s nutkaním zobrať paličku, nôž alebo záhradné nožnice a trochu sa popiplať v jeho načatom hrudníčku, so záujmom o to, čo je pod kožúškom, aké je to na dotyk, ako to vonia. Či je to ako mäso v školskej jedálni, alebo ako porezaný prst. Tak som ho trochu prihrnula zemou a štrkom z príjazdovej cesty.

KEĎ SOM MALA SEDEM ROKOV, pochovali sme s kamarátmi vrabca. Našli sme ho pod balkónmi na sídlisku, ružový zámotok s niekoľkými mokrými pierkami a obrovskými modrými viečkami. Ťažko uveriť, že niečo takéto raz vzlietne a bude príjemné sledovať, ako zobká omrvinky pred supermarketom. Vybrali sme mu pekné tiché miesto, vyhrabali sme na tri prsty hlbokú jamku. Z dvoch ceruziek a kameňa sme zmontovali miniatúrny náhrobok, kameň a kríž, tak ako sa to robí, keď sa pochováva človek. Vystrojili sme mu skutočný pohreb, obliekli sme si tmavé teplákové súpravy, doniesli kvietky a tenké tortové sviečky a odrapotali sme nad ním Anjeličku, môj strážničku. Tí, čo modlitbu nepoznali, sa chytali aspoň posledných slabík, no každý jeden z nás vtedy pocítil závan smrti a vedomie jej nezvratnosti. O týždeň sme si našli nejakú inú zábavu a na vrabca sme zabudli.

O pár rokov neskôr som stála nad mŕtvym kocúrom pred bránkou mojej záhrady a bola som tam sama. Bez kamarátov, v ktorých by sa odrážala moja vlastná neistota, bez viery v anjeličkov strážničkov, bez skutočného smútku za mačaťom, ktoré sa nikdy nechcelo dať pohladkať.

Kocúra som si z dostatočnej blízkosti dôkladne poobzerala a dotkla sa ho prstom. Bol len o trochu škaredší ako hocijaký iný spiaci kocúr. Necítila som nič mimoriadne, ani ľútosť, ani smútok. Nebol to môj kamarát, bol to len pažravec, ktorý sa objavil, len čo som vytiahla nejaké jedlo a ktorý za jedlo nikdy nepoďakoval. Snažila som sa nedívať naň, ale nešlo to.

Vrátila som sa teda do záhrady, zobrala spoza dverí záhradného domčeka metlu a pustila sa do zametania izby, aby som myslela na niečo iné. S kôpkou smetí na starých novinách som sa unúvala až pred bránku a neodpustila si krátky pohľad na čierny bod na ceste. Potom som vyprášila deky a vankúše, a keď sa mi zdalo, že niekto za živým plotom na mňa volá, hodila som vankúše na trávu a vybehla pred bránku, kde nebol nikto, opäť len ten bod, čierna diera vťahujúca zvedavé dievčatá. Nakoniec som zobrala lopatu a na tretí či štvrtý pokus sa mi ho podarilo zo zeme vyškrabnúť. Chvíľu som s ťažkou lopatou chodila popred bránku, premýšľajúc, či ho neprehodím susedovi cez plot, no potom som sa rozhodla, že sa s ním rozlúčim nejako dôstojnejšie.

Pohreb vrabca bol tajný rituál, náš spoločný strach potvrdil naše priateľstvo. Každý pre vrabca niečo urobil, bez slov a bez zvyčajných hádok, bez frflania a vulgarizmov, v presvedčení, že úloha, ktorá nám spadla priamo z neba, je skutočne dôležitá.

Zakopať mača, to bola práca ako každá iná, špinavá a namáhavá. Lopata bola pre mňa príliš ťažká a kým som obišla chatku, jablone aj záhony, ubudlo mi toľko sily, že som telíčko nechtiac vyklopila na zem a uvidela aj jeho druhú, menej zachovalú stranu. Nevedela som sa rozhodnúť, kde ho zakopať, a tak som z hromady štrku vysypanej za chatkou zobrala pekný biely kameň, pevne som sa rozkročila a hodila kameň za seba. Tam, kde kameň dopadol, vykopala som detskou lopatkou jamu. Potom som kocúrika opäť naložila na veľkú lopatu a vložila ho do jamy opatrne, ako keď sa vkladá cesto do formy na pečenie. Lopatu som starostlivo utrela trávou a odložila späť do kôlničky. Jamu som zahrabala a urovnala a navrch posadila trs trávy. Postúpala som po ňom, aby netrčal, no i tak to vyzeralo smiešne. Nakoniec som znivočenú rastlinu zase vytrhla a prehodila ju za plot do susedovej záhrady a spoľahla sa na prirodzenú rozpínavosť buriny.

Mača nikdy nikto nehľadal, ani ten, čo ho prešiel motorkou, ani susedia, ktorí do záhrad nad mestom vtedy chodili len zriedka, len keď niečo dozrelo. Nechýbalo ani mne, nie toto konkrétne mača, pretože po okolí sa ich potulovalo niekoľko, a keď jedno z nich zmizlo, o dva dni sa objavilo ďalšie. Vedela som, že skôr či neskôr sa zase niektoré priplazí a bude sa líškať, priasť a motať sa mi popod nohy. Postačí, ak predo dvermi chatky nechám neumitú misku, kosť alebo kus rožka. Mačatá sú ako vínne mušky, ktoré sa rodia vo chvíli, ako na dno pohára dopadne kvapka vína. Objavia sa, budú trpezlivo škrabkať na dvere a mraučať, a keď dostanú žrádlo, ufujazdia preč. Nájdu si dieru v plote, podlezú popod bránku alebo so vztýčeným chvostom dôstojne odkráčajú a odvrhnú ďalšie dieťa, ktoré sa zľutovalo a podelilo o svoj olovrant.

Pri odchode som starostlivo zamkla na petlicu dvere chatky aj záhradnú bránku. Obliekla som si mikinu, z vreciek vytriasla omrvinky a pustila som sa dolu kopcom po vyjazdených koľajach. Keď pršalo, koľaje sa prehĺbili a voda z nich vymyla kamienky a piesok. Len na krátky moment som sa pristavila na mieste, kadiaľ prešla motorka. Premáhala ma nuda a hlad a v hlave mi stále zavadzal ten kocúr.

LUCIA BOLA DOMA, už zďaleka som videla, že sa v kuchyni svieti. S radostnou úľavou som sa rozbehla a posledných sto metrov som preskákala veľkými skokmi – tri konské, Krvavé poleno vstáááááva, hrávali sme sa voľakedy na dvore. Štyri myšacie, Krvavé poleno sa umýva.

Schodisko bolo tmavé, len dlhý rad zvončekov a menoviek pri dverách svietil a skracoval moju cestu domov. Dvere neboli pribuchnuté, pretože sa zase niekomu, kto šiel von na cigaretu, nechcelo brať so sebou kľúče. Aby sa dvere nepribuchli, bolo ich treba zatvárať veľmi opatrne, pridŕžať nohou, kým sa jazýček zámky nedotkol zárubne, alebo vložiť medzi kovania zložený reklamný leták. Lucia nechávala vchodové dvere pootvorené, keď niekoho čakala a nechcelo sa jej schádzať z tretieho poschodia. Vždy sa pri tom pomalom zatváraní tak čudne krčila, hlavu vťahovala medzi plecia ako morka a vlasy jej padali do čela. Cez spustené vlasy jej bolo vidieť len jedno ostražité oko, ostražité na nepriateľskom území spoločnej chodby. Pootvorené dvere nášho bytu zvnútra prirazila mojou teniskou, aby sa pri prievane nerozleteli, a jej kamoši potom chodili do bytu bez zaklopania, kedy sa im len chcelo. Často si ani nevyzuli topánky a správali sa u nás ako vo verejnej čakárni, ktorú nad ránom nejaká upratovačka pozametá a vyklepe z popolníkov špaky. V čakárni sa dvere nezamykajú, topánky sa nevyzúvajú, pľuje sa na zem a žuvačky sa lepia na operadlá stoličiek. Prichádza sa váhavo, s očakávaním, odchádza sa rýchlo, napochytre, bez pozdravu. Tak ako u nás doma.

Ja som sa musela vždy vyzuť, aj keď som šla len na druhý koniec chodby po kabát, inak som dostala po hlave. Všetci ostatní mali výnimku. Lucia im za tie zablatené topánky nikdy nevynadala, len na ne civela a možno sa sama pred sebou hanbila, že si nevie vo vlastnom byte urobiť poriadok a určiť pravidlá. Možno jej to bolo jedno a jediný, na koho zdvihla ruku i hlas, som bola ja, lebo ja som bola jej, kus jej samotnej, na mňa mohla.

Lucia sa podobne správala aj k babke Irene. Dokonca i vtedy, keď Irena ležala skoro bezvládna na posteli a bolo jej treba vymieňať plienky a mixovať jedlo. Nechala sa svojou matkou dirigovať a poučovať, aj keď bolo evidentné, že nemá pravdu a že od nej žiada nezmysly, plnila všetko, len aby bol pokoj, aby nevznikol konflikt. Neporiadne a ľahostajne, s pohŕdavým výsmechom, ale plnila. Kto nepoznal pomery v našej rodine, mohol jej poslušnosť považovať za lásku, za službu starej chorej matke. Službu, ktorá by mala byť prirodzená, ale nebola, lebo vzťah medzi Luciou a Irenou bol čisto obchodný. Luciin vzťah k nám obom bol obchodný a nie rodinný. Žiadna hlboká náklonnosť, súznenie, pochopenie. Ani len tušenie intimity, blízkosti.

Vedela byť ku mne milá, pokiaľ som sa správala podľa jej predstáv a nerobila som jej problémy. Ak nebudeš dobrá, nevrav, že si moja, vravela mi často. Rob si, čo chceš. Rob si, čo chceš, Jarka! Ale so svojimi problémami za mnou nechoď, rozumieš?

Irena raz Lucii povedala: Ty mi budeš vymieňať plachty a ja ťa nechám bývať v mojom byte. Inak by si si naň ešte musela počkať. A nesnaž sa ma oklamať, ja som ešte stále pri zmysloch.

Rodina fungujúca na báze výmenného obchodu. Nič dobré sa z týchto kšeftíkov nezrodilo.

Každý Luciin pohľad som si odpracovala. Nerob problémy, lebo ťa nebudem mať rada, vravela. A ja som sa úzkostlivo snažila doma nerobiť problémy. Snažila som sa, aby všetko fungovalo podľa jej predstáv, odčítala som jej z pier želania, aby som bola schopná splniť ich skôr, ako ich vysloví. Ale jej želania boli väčšinou také výstredné, že som ich nevedela ani pochopiť, ani naplniť. Vedela som však nakúpiť, oprať, vyvesiť bielizeň, dovliecť debnu s prázdnymi fľašami do Jednoty. Popritom som nosila zo školy jednotky a na požiadanie zotrvala vo svojej izbe dva dni a cikala do kastróla.

Iné deti sa zatiaľ hrali svoje hry s akože metličkou, akože s hrncom, akože s mydlom, akože s peniazmi. My sme toto obdobie akože preskočili.

Ak boli dvere zavreté, Luciini kamoši vyzváňali a vyzváňali a stláčali zaradom všetky zvončeky. Keď im niekto zo susedov nadávajúc otvoril a oni sa dostali až k dverám bytu, tak zase netrpezlivo búchali na naše dvere. Používali našu kúpeľňu, uteráky, aj tie moje maličké, zavesené nízko nad zemou na špeciálnom vešiačiku, na vztýčenom chvostíku plastového havina. Chodili do mojej izby, opití a bezvládni váľali sa v mojej posteli a ja som koľkokrát nemala kde spať. V izbe po nich zostal len smrad, zablatená plachta, sem-tam zapaľovač alebo drobné mince, ktoré im vypadli z vrecka.

LUCIIN OBĽÚBENÝ PÁN, ktorého volala Inžinier a ktorý jej občas dohodil prácu, si líhal do mojej postele, aj keď som v nej ležala ja. Prišiel v noci alebo nadránom, vždy, keď bola u nás nejaká veselica a veľa ľudí a dalo sa ľahko stratiť z Luciinho dohľadu. Opatrne zavrel za sebou dvere, vyzul sa, topánky kopol pod posteľ, vyzliekol si tričko a nohavice, položil mi jednu ruku cez ústa a druhú medzi stehná. Dýchal hlasno a rýchlo ako uštvaný pes a jeho dych, to boli cigarety a mokrá handra zabudnutá v kúte. Ja som len silnejšie privrela viečka a otvorila ústa, aby moja duša ušla.

Predstavovala som si, že som pod vodou a plávam. Plávam a všetko, čo cítim, dotyky, sliny, dych, to všetko spôsobuje voda, vodná tráva a živočíchy. Ani som nemukla, nepohla som sa, nikdy som nič neurobila, len som ticho opustila svoje telo. Keď skončil a zavrel za sebou dvere, vyliezla som z vody a vrátila sa späť, prezliekla som seba aj posteľnú bielizeň a spala som ďalej.

Do rána som ho z hlavy vytesnila natoľko, že som s ním a s Luciou mohla sedieť v kuchyni za stolom a raňajkovať. Keď som ho stretla na sídlisku, tvárila som sa, že si ho nepamätám, nepoznám. Často som si nepamätala nič konkrétne, nič strašidelné alebo bolestivé, čo by sa nedalo preskočiť, len akýsi nejasný pocit špiny a hanby. Ako keď mi jedna pani v autobuse povedala, že smrdím a že sa to k takému dievčaťu nehodí. No k takému dievčaťu sa nehodí ani veľký spotený chlap.

Nechcela som ísť za Luciou, nechcela som chodiť za ňou s tým, že v mojej posteli leží nejaký pán, ktorý sa mi nepáči, kým druhý ju mastí vedľa v izbe. Neverila, že ja, taká malá, mám nejaké problémy. Tvoje problémy, Jarka, nie sú problémy. To sú len také srandičky, vravela. Srandičky-sračičky.

Jej kamoši, to bola celá jednotka chlapcov z polepšovne, samé drsné gestá a reči, jazvy na predlaktiach a labilné dušičky, ktoré sa vedeli rozplakať nad tanierom slivkových gulí, pretože ich najkrajšie spomienky z detstva sa spájali práve s nimi, a vzápätí dokázali vyjedený tanier pleštiť o stenu alebo si demonštratívne porezať zápästia. A Lucia ako špongia všetko nasávala a nasávala. Od každého si vzala niečo – chvíľu počúvala džez, chvíľu filmovú hudbu. Niekedy pálila vonné tyčinky, inokedy popresúvala nábytok podľa pravidiel feng šuej. Potom začala fajčiť v kuchyni a záchode, hádzala špaky do záchodovej misy, špinavé topánky dávala do koša s bielizňou, špinavú bielizeň do skrine. Naučila sa zapíjať tvrdé vínom a miešať tekutiny s liekmi, naučila sa strčiť si v prípade potreby prst do hrdla. Niekedy hodiny ležala ako handra, spotená, vlhká a niekedy špinavá, lebo občas nevládala dôjsť do kúpeľne a umyť sa.

Predstavovala som si nejakého červíka alebo pásomnicu, ktorá putuje jej cievami do srdca a tam hniezdi a vysáva z nej silu a emócie. Predstavovala som si pásomnicu v jej tele preto, lebo som si jej apatiu nevedela vysvetliť, bola predsa veľmi mladá, mladšia ako mamy všetkých mojich kamarátov. Keď bola prvý a posledný raz na mojom rodičku, nechcela ju učiteľka o ničom informovať, lebo neverila, že je mojou mamou. Ja sama som ju neoslovovala mama a učiteľku to mýlilo, nikdy sa s niečím takým nestretla. Tak sa mama v škole viac neukázala, informovala sa o mne telefonicky. Ja som bola prváčka a ona nemala ešte ani dvadsaťpäť. Vyzerala ako moja sestra.

LUCIA MALA ŠESTNÁSŤ, keď som sa narodila. Je celkom pochopiteľné, že nebola ani spokojná, ani šťastná, stať sa matkou v takom veku mohlo pre ňu znamenať jediné – zostarnúť, zabetónovať sa doma, v byte, nabrať kilá, prestať sa o seba starať, stratiť priateľov, stratiť milencov, stratiť chuť do života, voľný čas, spánok, slobodu. A tak sa zubami-

-nechtami bránila. Keď niekam šla, obliekala sa ako moje spolužiačky, do krátkych sukničiek, ružových a fialových, do tričiek s latexovými nápismi. Niekedy sa natiahla do úzkych texasiek a veľkých chlapčenských tenisiek, cez hlavu si pretiahla kapucňu mikiny alebo šiltovku. Na rukách jej štrngali náramky, lacné, otlčené krúžky, ktoré jej padali zo zápästia. Chodila s prstami v kŕči, roztiahnutými ako hrable na lístie, aby náramky udržala na útlom zápästí. Mohli sme si vzájomne vymieňať veci, nosiť jedny topánky, nakupovať spolu – keby sme mali rovnaký vkus a keby o to Lucia stála.

Nevolaj ma mama, vravela znova a znova, cítim sa potom ako stará krava. Volaj ma Lucia. A mne to meno nie a nie vyliezť z úst, vždy sa zastavilo niekde v hrdle. Ale naučila som sa aj to.

Veď si moja mama, myslela som si. Či nie? Mama je vždy istá, či nie? Nemusia všetci vedieť. Hanbíš sa za mňa? Prestaň s hlúposťami! Som unavená.

Som unavená. Bodka za každým rozhovorom.

Jej však únava nepristala. Veď bola taká mladá! Pamätám si, aká bola tesne po tom, čo Irena zomrela a my dve sme sa už nemuseli motať po podnájmoch, ani znášať Irenine výbuchy. Ja som sa už dokázala o seba obstojne postarať, veľa času som trávila v krúžkoch a v družine. Lucia mala relatívne stabilnú prácu, čo znamenalo, že robila už asi tri mesiace na jednom mieste, mala aj nejaký relatívne stabilný vzťah, čo znamenalo, že dotyčný pán bol už ochotný opraviť pokazené splachovanie a na umývadle ležala jeho zubná kefka. Lucia bola vtedy pojašená a veselá, dokonca varila a upratovala a robila nákupy a všetky bežné veci, ktoré mamy doma robia. A iba keď bola naozaj nervózna – hádka s priateľom, meškajúca výplata –, postávala pri okne, dupkala nohou a brnkala si dlhočizným nechtom na palci o ešte dlhší prstenník. Zdedili sme byt, Irena bola mŕtva, a to bol pre nás hotový zázrak.

IRENIN MANŽEL, nejaký pán Miletič a môj starý otec, ušiel roku 1968 do Rakúska. Všetkých to veľmi prekvapilo, pretože pán Miletič bol údajne po celý život ako tichá voda, pokojný, spoľahlivý a nekonfliktný pracovník. Jedného dňa šiel do Devína na cintorín vytrhať burinu na bratovom hrobe a už sa nevrátil. O dva alebo tri roky prišla pohľadnica a potom už nič, zem sa zavrela. V Bratislave nechal manželku a dvojročné dieťa. Ak o ňom s predstieraným sebazaprením Irena niečo rozprávala, tak vždy hovorila o nejakom pánu Miletičovi, ktorý mal ruky až po lakte stále špinavé od hliny. Ja sama som ho nepoznala, nevedela som o ňom nič viac len to, že to bol nerozhodný slaboch, mal záhradu a trávil v nej všetok svoj voľný čas. Tam, alebo na cintoríne v Devíne.

Irena bola riaditeľkou základnej školy a keď na prahu štyridsiatky otehotnela, musel byť z toho poriadny frmol. Dovtedy bola známou starou dievkou, ktorá svoj rozum a telo obetovala výchove socialistickej mládeže, teraz sa musela vydať za údržbára z Dimitrovky a postarať sa o vlastné neplánované dieťa. Dieťa po šestonedelí putovalo do postieľky v detských jasliach, ktoré patrili pod školu a boli pod kanceláriou riaditeľky, a dostávalo presne každé tri hodiny fľašku sunaru a na zadok zásyp so septonexom. Irena túto zamotanú situáciu ukážkovo zvládla a všetko by z jej pohľadu dopadlo dobre, keby sa nejaký pán Miletič nerozhodol popretŕhať burinu na bratovom hrobe. Súdružku riaditeľku potom preradili do jedálne, do samého suterénu betónovej budovy, pretože manželka emigranta nemohla vychovať z detí správnych komunistov.

Degradovali ju, preverovali ju ako podozrivú osobu. Zrazu zostarla a zlo, ktoré v nej hniezdilo, sa predralo von. Zavrela sa doma. Po potupnom prepade do suterénu vyčistila svoj byt od všetkého, čo nejako súviselo s Miletičom, a tak po dedovi nezostala ani zápalka zabudnutá medzi matracmi. Zdokonalila si svoj každodenný režim. Už jej ho nenarúšal žiaden údržbár. Lyžičky a vidličky naaranžované na obrúskoch ako na stužkovej, nikdy nepoužité dekoračné uteráky esteticky poukladané podľa farieb, všetko prísne v jednom tóne, poukladané ako podľa pravítka.

V Neudorfe, desať kilometrov za rakúskou hranicou, je veľké kvetinárstvo Miletich. Myslím, že by som sa tam mohla ísť niekedy pozrieť – na kvetinky, sadeničky, cibuľky.

O pätnásť rokov neskôr Irena upratovala znovu a znovu rovnako dôkladne, po Lucii a po mne. Ja som po šiestich týždňoch nastúpila do práce, prečo by si nemohla aj ty, rozhodla Irena. Nájdi si čo najrýchlejšie bývanie, a kým si niečo nájdeš, môžeš zostať aj s malou v kuchyni. Tri mesiace, viac ani deň. Zničili ste mi život, nechcem vás tu už vidieť. Vezmi si zo svojej izby, čo potrebuješ, o ostatné sa postarám. Izbu zamknem, aby si vedela, že tam už nemáš čo hľadať.

Potom Irena bez milosti vyhodila maminých plyšákov, kocky, leporelá, všetky jej detské veci, všetko, čo si Lucia pred ňou neschovala. A ona si nezobrala skoro nič, pretože Irenine reči nebrala vážne.

Na Vianoce roku 1989 pozhŕňala Irena do jednej veľkej škatule legitimácie, známky, odznaky, vlajočky, zápisnice zo zjazdov, pamiatkové predmety z odborárskych rekreácií, jednoducho všetko, čo dokazovalo, že bola aktívnou komunistkou. Potom oslávila kresťanské Vianoce so všetkým, čo k tomu patrí, akoby to za zatiahnutými roletami robila odjakživa. Keď zacítila nebezpečenstvo, správala sa ako hermafroditný slimák, prevtelila sa a plazila bahnom neúnavne ďalej.

Do Ireninho bytu sme sa vrátili, keď mala okolo šesťdesiatpäť rokov a zlomený bedrový kĺb. Irene takéto riešenie vtedy pripadalo ako najekonomickejšie a najlogickejšie, veď kto iný by sa mal o ňu postarať a vrátiť jej všetko späť, kto iný, ako jej vlastná dcéra s vnučkou? Vnučka už bola predsa tiež spôsobilá prenášať ťažké bremená a spočítať výdavok v obchode. Lucia ponuku prijala, lebo deväť rokov po podnájmoch už bolo na ňu dosť. Sklopila oči, vybalila kufre a tým uznala svoju porážku. Ja som po týždni pochopila, že akákoľvek iná alternatíva ako takáto svätá trojica by bola bývala lepšia, ale Lucia povedala, že treba vydržať, že aj ježibaby umierajú.

Nevolaj ma babka, upozornila ma Irena, len čo sme sa trochu oťukali. Pripadám ti ako babka? pýtala sa urazene. To vonkoncom nie, myslela som si v duchu. Babku si predstavujem úplne inak, láskavú a mäkkú, so širokou náručou. Teba budem volať ježibaba.

Volaj ma Irena. Pre teba nie som žiadna babka. Ani pre nikoho iného.

Rozkaz, Irena!

A tak som bývala s Luciou a s Irenou. Pokojne to mohli byť dve tety na stráženie. Pokojne som mohla bývať aj u susedov.

Dovtedy sme bývali v podnájme na opačnom konci mesta, v štvorizbovom byte spolu s ďalšími šiestimi či siedmimi študentmi nejakej umeleckej vysokej školy. Nikdy som ich všetkých nevidela pohromade a ich tváre sa mi zlievali do jednej farebnej kaluže. Nadobudla som dojem, že si navzájom požičiavajú oblečenie, topánky, vône, partnerov aj myšlienky, že majú jednu spoločnú skriňu, z ktorej si vyťahujú to, čo sa im páči, bez ohľadu na pohlavie alebo konfekčnú veľkosť. Boli zábavní a väčšinou dobre naladení, no bolo únavné neustále sledovať ich nepravidelné príchody a odchody, nálady a hádky. Často si vymieňali izby a postele. Večer vošiel holohlavý do jednej spálne a ráno vyšiel z inej. Alebo prišiel niekto neznámy a zabral miesto niekoho, kto bez slova zmizol a na koho som si už ako-tak zvykla. Mala som pocit, že žijeme v umelohmotnom domčeku pre bábiky, ktorého zariadenie neustále nejaké zlomyseľné dieťa presúva.

Nemali sme súkromie ani pokoj. Spali sme spolu s Luciou na úzkej váľande v miniatúrnej izbe, ktorá z času na čas slúžila jednej spolubývajúcej ako tmavá komora a inej ako keramická dielňa. Keď nám Irena predostrela svoju veľkorysú ponuku, Lucia neváhala a oželela aj vopred zaplatené mesačné nájomné a kauciu za porušenie nájomnej zmluvy.

Pocit porážky sa Lucia snažila nejako zakamuflovať a tak sa späť prirútila ako tornádo a hneď sa pustila do reorganizácie bytu.

Irena sa musela presťahovať na gauč do úzkej stiesnenej obývačky a my dve sme si začali užívať luxus veľkej presvetlenej spálne. Do spálne premiestnila televízor a Irene nechala rádio, ktorému zlomyseľne vymontovala anténu. Medzi uteráky popchala svoje pančuchy, preladila stanice, príbor vysypala do jednej priehradky príborníka, sklené kapry a labute vyhodila. Dlho a precízne budovaný Irenin systém sa rozpadol v priebehu niekoľkých dní.

Je to tu ako v kabarete! kričala Irena. Žiaden poriadok, žiaden systém! Všetko si zničila! Úplne všetko si mi zničila... Trpela ako zviera, no nemohla robiť nič, len sa držať dverí a pichať paličkou do koberca. Nemohla ani len zdvihnúť barlu do takej výšky, aby uteráky rozmetala po izbe.

Irena vyšívala obrazy. Krížikovým stehom vyšívané zátišia s ovocím a kytice orgovánu, zaprášené, vyblednuté. Lucia raz všetky tie obrazy zo stien zvesila a začala ich nešetrne sťahovať z rámov. Irena stála predo mnou ako zrútený starý komín, z ktorého zostala len kopa sutín, jednou rukou sa opierala o zárubňu a s barlou v druhej ruke sa snažila pritiahnuť k sebe strhnuté plátna. Kolená sa jej triasli a barla šúchala koberec. V škole nám donekonečna opakovali, že starších treba mať v úcte, uvoľniť im miesto a pomôcť im s nákupom. A ja som v tej chvíli zblízka videla jej hnevom a bezmocnosťou zvraštenú tvár, červené a vodnaté oči bez mihalníc a žltkastú kožu, ktorá pripomínala pokrčený voskový papier z mäsiarstva. Videla som riedke vlasy, ktorým chýbal lesk striebra, jazvičky, chĺpky, pigmentové škvrny a šľachy. Bola až nepríjemne skutočná a ja som ju pozorovala ako hmyz zväčšený mikroskopom. Cítila som nezameniteľný pach zostarnutého tela a nevidela som v nej nič iné len ježibabu, ktorá naťahuje svoje pazúry, aby ich zaťala do môjho ramena a použila ma ako svoju ďalšiu končatinu.

V jednej chvíli sa Irena rozohnala v snahe zasiahnuť barlou Luciu, no ruka, ktorou sa pridŕžala zárubne sa jej šmykla. Inštinktívne sa obrátila, natiahla ku mne škvrnami posiatu ruku a prsty roztiahla ako dravec pripravený za letu schmatnúť malého hlodavca. Ja som s hrôzou uskočila, prebehla som okolo Lucie a vybehla na chodbu. Počula som tupý úder, ale možno sa mi to len zdalo.

Irena sa po tomto incidente stiahla a nechala Luciu, nech si v byte robí, čo chce. Rok nato zomrela.

BYT, ktorý sme zdedili, bol zaprataný pekne poukladanými haraburdami. Najskôr sme sa zbavili všetkého, čo pripomínalo Irenu, jej osobných vecí, oblečenia, vázičiek, sošiek, obrázkov, ktoré počas predchádzajúceho roka Lucia nestihla zlikvidovať. Jej šaty, ušité z umelohmotného dederónu, ktoré sa nedali použiť ani ako handry, sme napchali do igelitových vriec a vrecia nechali pri smetiakoch. A ešte týždne potom sme nachádzali Irenine kostýmy, utierky, nylonové závesy a pančuchy rozvláčené po sídlisku, zachytené na stromoch, mokré v škarpe pri ceste.

Keď sme byt očistili od drobností, rozhodli sme sa, Lucia sa rozhodla, vyhodiť hnusné skrine potiahnuté dubovou dyhou, ktoré strašidelne vŕzgali. Kývali sa, aj keď boli podložené drevenými doštičkami a ja som sa bála, že raz, keď si budem z vrchnej poličky vyberať ponožky, ma privalia a preseknú na dve polovice a Lucia nebude vládať skriňu nadvihnúť a spojiť zase môj trup a nohy dohromady.

Skrine si niekto v noci odviezol. Aj rozobratú manželskú posteľ, z ktorej sme si nechali len matrace. Nočné stolíky s vytrhanými pántami sa povaľovali dva týžne po dvore, kým ich sused z prízemia nepriniesol na tretie poschodie a nenechal nám ich predo dvermi s lístkom, aby sme si to haraburdie odniesli, ako sa patrí, do zberného dvora. Potom sme sa nenápadne týždeň po týždni zbavovali veľkých prepchatých tašiek. Vždy, keď smetiari čerstvo vyprázdnili kontajner a vždy až po zotmení, aby si susedia nič nevšimli.

Byt zostal po Luciinom vyčíňaní totálne zdevastovaný. Prestala sa oň zaujímať, iba využívala výhody, ktoré ponúkal. Veľký plán obnovy zdevastovaného bytu sa presúval z novembra na december, z decembra na leto. Stále nebolo dosť peňazí a času a aj keď sa široký okruh Luciiných priateľov neustále rozširoval, nebolo nikoho, kto by prišiel s veľkým autom a zobral nás do nejakého obchoďáku dokúpiť chýbajúci nábytok a vyniesť ho na tretie poschodie. Nemrzelo ma, že sme sa zbavili vecí po Irene, ale rátala som s naplnením pôvodného odvážneho plánu, ktorý zahŕňal posteľ, písací stôl, skrinku na oblečenie, hojdacie kreslo a k tomu magneťák. Nakoniec som sa musela uspokojiť s tým, že mám vlastnú izbu, tmavú podlhovastú štôlňu s nedokončenou maľovkou a matracom položeným na drevených paletách. Vtedy mi to stačilo, lebo Luciina dobrá nálada bola ako práškový cukor, ktorý milosrdne zakryl nepodarený koláč. Dobrá nálada pretrvávala ešte asi rok.

Lucia si myslela, že keď vyhodí Irenine veci a naruší jej poriadok, že ju z bytu definitívne vydurí. Niečo skryté tam však stále strašilo.

Lucia sa nevedela postarať o základné veci spojené s vedením domácnosti. Nevedela upratovať, nevedela,52 kedy a ako vetrať, kde sa vypínajú radiátory, nevedela, kde je šachta so stúpačkami. V najväčších horúčavách sme sa dusili a dýchali miliónkrát predýchaný vzduch, v zime nám bolo chladno, lebo sme nemali odvzdušnené radiátory. Po roku dobrá nálada pohasla a Lucia len nariekala, že je zase akási zmorená a vysilená, že sa jej nechce ani dýchať, ani bdieť, ani spať. V byte bola špina, no mne neprišlo na um vyčistiť záchod a vyhodiť z chladničky obschnutú horčicu. Upratovala som to, čo mi vyslovene udrelo do očí, veci, o ktoré som sa potkýnala, veci, ktoré mi bránili v prístupe do izby alebo kúpeľne. Keď nebolo kam vyklopiť tresku, umyla som riad, ktorý sa hromadil v umývadle, aj keď Lucia takmer nevarila. Vyprázdnila som kôš, ak sa už medzi smeti nedala vložiť ani palička z nanuka bez toho, aby niečo nevypadlo. Pretrela som dlážku, aby som si nemusela často prať ponožky. Vedela som nastaviť tri rôzne programy automatickej práčky a vytriediť bielizeň. To ma naučil otec mojej spolužiačky, pretože Lucii sa nechcelo čítať návody na použitie.

VOLAJ MA PETER, NEVOLAJ MA UJO, vravel mi otec mojej spolužiačky Doroty. Nerobilo mi to problém, ani vlastnú mamu som nevolala mama.

Petra som si želala mať doma, sedieť mu na kolenách, počúvať, ako dýcha, dýchať s ním. Ovinúť mu ruku okolo krku, jesť chlebíčky, ktoré prichystal, chlebíčky s horčicou. Dorota horčicu neznášala a ja som vždy chcela s horčicou, pretože som si mohla zrátať, koľko ich spravil pre mňa a koľko pre Dorotu. Merateľné množstvo náklonnosti.

Vyžarovala z neho dráždivá sebaistota, ktorá chýbala Irene, Lucii aj všetkým jej kamarátom. Veľký, dospelý Peter, o dvadsať rokov starší muž, ktorému som mohla tykať, ktorý mal na všetko odpoveď a čas a ktorý ma naučil prať.

Keď mi pani v autobuse diskrétne pošepkala, že ma je cítiť, že smrdím, svitlo mi, prečo so mnou nikto v škole nechce mať spoločnú skrinku. Lucii to bolo jedno a Petrovi som sa to hanbila takto povedať. Preto som si vymyslela, že máme novú práčku a Lucia stratila návod na použitie. Práčku sme mali už dávno, no Lucii sa prať nechcelo. Radšej počkala na nejakého známeho a povedala mu, že je práčka zase pokazená, nech sa na to mrkne. Občas nám teda niekto vypral.

Peter ma posadil na práčku a polhodinu ma učil čítať značky na štítkoch šiat. Venoval mi tridsať minút sústredenej pozornosti a ja som mala pocit, že vstupujem na palubu pevnej a dobre ukotvenej lode.

PO ROKU sa všetko začalo pozvoľna kaziť. Luciina dobrá nálada sa vytrácala ako voda zo zle utiahnutého kohútika, s kvapkami vodky a absintu.

Kým sme bývali v podnájmoch, musela sa krotiť, vo vlastnom byte si mohla robiť, čo chcela. Často odchádzala a nechávala ma samotnú alebo s kamarátkami. Chodila do práce, ktorej nevedela nájsť presné pomenovanie. Spočiatku predstierala, že má pravidelnú a slušnú prácu niekde v kancelárii, ale ja som nebola padnutá na hlavu a rýchlo som pochopila, že v kancelárii sa nepracuje od pol štvrtej poobede do druhej v noci. Rodičia spolužiakov predsa pracovali od ôsmej do štvrtej. Tušila, že ja viem, že klame, a tak sa stalo, že už len bez vysvetľovania odchádzala a prichádzala a nosila domov peniaze. Keď nie ona, tak jej priatelia. A keď sa ma v škole spýtali, čo robí moja mama, tak som si niečo vymyslela. Jej odchody a príchody sa nikdy nedali predvídať, a to ma vyrušovalo. Keby som bola vtedy bývala o niečo staršia, vyrušovali by ma už len jej príchody. A deti zo sídliska mi závideli, že bývam často v noci sama doma a môžem pozerať filmy.

Niekedy prešlo desať dní a my sme sa s Luciou ani nepozdravili. A ja som si vravela, že láska slová nepotrebuje. Tak to bolo v nejakej pesničke.

Koniec ukážky