epub producer © 2016 Artis Omnis
All rights reserved.

© Vydal: Artis Omnis v edícii Margo
Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina
www.artisomnis.sk
Redakčná a jazyková úprava: Marta Blašková Maňáková, Andrea Harmanová
33. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

© Janko Iša, 2016
Cover © Martin „Cuco“ Luciak, 2016
Typography © Jana Kollárová, 2016

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.
Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

epub - ISBN: 978-80-89718-85-6
mobi - ISBN: 978-80-89718-86-3
pdf - ISBN: 978-80-89718-84-9

CHLAPA ROBÍ CHLAPOM

JEHO SLOVO. A ZBRAŇ.

PROLÓG
kladivak_predel

Dážď v podobe ľadovej smršte bičoval rybársku bárku na vlnách Dunaja, a tie si ju pohadzovali, akoby bola len detskou hračkou. Kapitána to nedesilo, na palube rybárskych lodí prežil celý život. Na riekach či na mori, v snehu, daždi či tropických horúčavách Stredozemného mora. Ako chlapec čistil a vyvrhoval ryby, upratoval, pomáhal. >Robil všetko pre to, aby sa zapáčil svojmu otcovi, najväčšiemu bastardovi, aký sa kedy plavil po vodách. Keď bol spokojný, tak ho nezbil. Nikdy nezabudne na vôňu rumu, ktorú z neho cítil po celý život. Otec bol rybár, pašerák a hlavne pirát. Kapitána táto myšlienka vždy rozosmiala. Pirát z rozprávky, drevená noha, hák miesto ruky. Tak si ich vždy deti predstavovali.

Jeho otec mal obe nohy aj ruky vlastné. Miesto toho nesmela chýbať nabrúsená mačeta, revolver a debna plná granátov. Na pirátskom remesle nebolo nič vznešené. Piráti vraždili, kradli, potápali lode. Najradšej tie výletné zámorské, plné žien a detí. Tie mali najväčšiu cenu.

Bol to hajzel. Keď jedno ráno umrel na tuberkulózu, svetu sa uľavilo. Nikdy nezabudne na tie krvavé hlieny, ktoré vykašliaval posledné hodiny svojho života. Ani na úsmev, ktorý mu vyčarili na tvári.

Onedlho nato našetril na vlastnú loď a začal rybárčiť. Videl, ako žil jeho otec a on nechcel, aby to bol aj jeho svet. Bohužiaľ, rybárčenie nedokázalo jeho ani posádku uživiť tak, ako si predstavoval. Vyzy z vôd Dunaja mizli, kaprov bolo málo. Nielen na Pressburg prišla ťažká doba, ktorú museli prežiť, prispôsobiť sa jej. Tak ospravedlňoval niektoré svoje ťažké rozhodnutia.

Nie pred bohom, ale pred sebou. Vďaka otcovi sa naučil, že boha nestretne nikdy. Skôr toho druhého, diabla.

Inak to nebolo ani tentoraz. Selena, ako sa loď volala, sa nebezpečne hojdala na vlnách a na jej palube stál chlap. Pršiplášť, kapucňa zarazená hlboko do čela, spod nej vytŕčal premočený kožený klobúk. Muž úplne ignoroval dážď, vietor ním ani nepohol. Len tam stál a opieral sa o premrznuté zábradlie, pohľadom hypnotizoval rozbesnené vlny. Bol to podivín, ale platil dobre. Vždy cestoval sám, len s obrovskou truhlicou. Tú vždy buď niekde naložil, alebo vyložil – kapitána detaily nezaujímali. Pre istotu. Z muža, aj keď bol sám, išiel strach. Ani posádka sa v jeho blízkosti necítila príjemne.

Práve sa približovali k brehu, keď začul hlas mladého pomocníka, ktorý chystal lano na ukotvenie.

„Kapitán! Niečo sme zachytili predkom lode!“

„Idem,“ zamrmlal neochotne a vyšiel na palubu. „Prineste lampáš!“ Bola už hlboká noc, svetlá z pressburských ulíc nedosvietili až na breh rieky.

„Čo sa deje?“ spýtal sa muž v klobúku a prešiel na čelo lode. Tupý náraz zacítil aj on.

„Do niečoho sme narazili, asi brvno,“ odvetil mladík a začal zapaľovať lampáš.

„Brvno vravíte...“

„Zachytilo sa to o trup!“ vykríkol kapitán a golier plášťa si pritiahol až ku krku. Za tú chvíľu na palube premokol do nitky. „Odrazte to palicami!“

„Kapitán,“ prehovoril pomaly muž v klobúku, „nechcem sa vám do toho starať. Ale brvno či kmeň stromu nemá prsty, ktoré by zaryl do trupu, nemýlim sa?“

„Čo to, kurva... Nemláťte do toho palicou! To je človek! Spustite lano!“

V mihotajúcom svetle lampáša sa dal rozoznať opatrný pohyb na hladine rieky. Pomalý a rozvážny pohyb dvoch rúk, ktoré z posledných síl zovreli lodný povraz.

„Ťahajte!“ zavelil kapitán.

„To nie je vyza obrovská? Veď ten chlap váži tri metráky!“ fučal jeden z rybárov. Jediný, kto sa nečinne prizeral, bol chlapík v klobúku.

Keď telo vytiahli, dopadlo tvrdo na palubu. Kapitán s úžasom pozeral na úlovok: obrovský muž s tvárou zjazvenou ako najlacnejšia pressburská prostitútka, v kabáte a v ťažkých topánkach. Nechápal, že sa neutopil. Tmavé fľaky na jeho oblečení, ktoré nezmyla ani voda – a kapitán Seleny o tom nepochyboval –, mohli mať jediný pôvod. Krv. Bola všade, pretkávala mužovo oblečenie. Na odhalených častiach tela sa dali rozoznať hlboké a čerstvé rany.

„Je mŕtvy?“ spýtal sa niekto. Kapitán neodpovedal. Jednoznačne videl, ako sa mužovi dvíha hrudník, ako dýcha. Bol obrovský, ani si nechcel predstaviť, čo mohlo mužovi spôsobiť také zranenia. A stále žil.

„Má umelú ruku,“ všimol si ďalší a špičkou topánky do nej kopol.

Kapitána zamrazilo. Vedel, kto to je. A ak niekto vynaložil námahu, aby ho polomŕtveho hodil do vody, musel mať na to dôvod. „Okamžite ho vrhnite naspäť cez palubu!“

„Nie,“ ozval sa tajomný zákazník a očami prebodol kapitána. Nikdy na ten pohľad nezabudne, na úzkosť, ktorú pocítil. „Každému zdvojnásobím dnešný žold, ak mi ho zviažete a vyložíte na breh. A potom zabudnete, že ste ho niekedy vylovili.“

Kapitán chcel oponovať, ale pre jeho posádku znamenali peniaze veľa. Než sa nazdal, bol muž zviazaný, loď ukotvená a bezvládne telo putovalo na breh.

O desať minút zastavila pri ich móle dodávka. Muž v klobúku, truhlica aj spútaný utopenec zmizli v jej útrobách.

Chlapi sa tešili, otvorili si džin a nedbajúc besniaceho počasia začali chľastať pod šírym nebom. Mali pocit, že si to zaslúžia. Kapitán len stál a zrak upieral na breh.

„Kapitán, čo je s vami? Čo tu stojíte ako socha? Dostali sme dvakrát viac, ako sme si vypýtali! Toľko nezarobíme ani za dva mesiace rybárčenia!“

„To máš pravdu. Dúfaj, že ho zabijú.“

„Prečo?“

„Pýtaš sa prečo? Lebo inak nám pánboh pomáhaj.“

„Vždy vravíte, že námorník boha nikdy po smrti nestretne. Že musí dúfať v milosť diabla!“

„Áno. Tentoraz to však neplatí. Pretože diablom je ten muž s oceľovou rukou. A po tomto nám milosť určite nedá.“

KAPITOLA I.
kladivak_predel

Bolesť pretekala mojím telom ako roztavené železo a ja som bol za ňu vďačný. Bolesť vám ukáže, ako veľmi ste nažive. Kosti som mal popraskané, ponaťahované a doudierané, v hlave mi trešťalo, ako keby ma v plnej rýchlosti nabrala tatrovka. Dvakrát. A potom na mne zaparkovala.

Ležal som, nenamáhal som sa. V bolestnom tornáde, ktoré ma uväznilo, sa mi len ťažko utrieďovali myšlienky a spomienky. Bol to drsný týždeň. Pripravili ma o zlato, ktoré patrilo Podnikateľovi, ja som ich za odmenu pripravil o životy. Skurvení Srbi. A Sára, nesmel som zabudnúť na Sáru. Nehneval som sa na ňu, previezla nás všetkých. Práve ona mohla za to, že som skončil v ľadovej vode Dunaja, keď do mňa na moste vyprázdnila zásobník.Zvyšné spomienky sa mi vracali len hmlisto, zrejme som pravidelne strácal vedomie. Pamätal som si meno lode, ktorú som si všimol v posledných momentoch pred potopením. Selena. Ako sa mi podarilo zaboriť Ruku do jej kovaného trupu a zachrániť si tak život. Aj keď záchrana asi nebolo to správne slovo. Zviazali ma, naložili do auta a niečím omráčili.

A teraz som skončil tu. Pod sebou som cítil chladný vlhký kameň, vo vzduchu páchla pleseň. Miestnosť bola chladná, od úst sa mi odlepovali obláčiky pary. Vládlo tu šero, na stene horela malá petrolejka. Ležal som nehybne, nebol som tu sám. Krysy. Začul som ich už v noci. Pozorovali ma z diaľky, no vtedy som ešte nevládal ani rozlepiť oči. Teraz usúdili, že nie som hrozba, ale možná potrava, a tak prišli bližšie. Boli to odpadlíci, rovnako ako ja. Celý život zasvätili tomu, aby prežili. Tak ako ja. Živiny sú to najdôležitejšie, čo moje telo potrebovalo po tom armagedone, aký zažilo. Bol to zlomok sekundy, okamih, na ktorý som sa prichystal. Aj tak som však mal pocit, že trvá večnosť. Moja kovová Ruka vyletela ako projektil a tvrdo dopadla na neďalekú kamennú dlaždicu. Neminul som, krysa nestihla ani písknuť, a premenila sa na krvavú kašu. Jej dve spoločníčky utiekli.

A kamenná dlaždica praskla.

Jesť surovú krysu nie je práve gurmánsky zážitok. Mäso tvrdé, po každom ďalšom hlte sa mi chlpy lepili na pery a šteklili ma v hrdle. Ale nemohol som si vyberať. Okrem žlčníka som vyjedol aj väčšinu vnútorností a zvyšok som nechal ležať na dlažbe. To už som sedel a pozorne si obzeral okolie. Oblúková klenba, machom pokrytý sivý kameň. Vlhkosť, kvapkajúca voda a všadeprítomné plesne. Miestnosť pôsobila ako cela, ale nemala žiadne dvere ani mrežu. Len klenutý otvor, za ktorým pokračovala tmavá chodba. Rozhýbal som stuhnutý krk, ponaťahoval prsty a sťažka sa pozviechal. Šaty som mal mokré a dotrhané, topánky premočené. Kabát na mne nepríjemne vŕzgal, koža praskala. Zamieril som k chodbe, ani som sa nesnažil zakrádať. Bolo by to celkom zbytočné, pretože som pri každom kroku čvach tal ako dunajský vodník. Po pár metroch som v chodbe narazil na ďalšiu podobnú celu, a potom na ďalšiu a ďalšiu. Niektoré boli prázdne, v jednej ležala mŕtvola muža, v ďalšej zase niečo, čo bude mŕtvolou tak o hodinu, možno o dve. Netrvalo dlho a dorazil som na koniec.

Miestnosť na konci chodby bola väčšia a svetlejšia. A hlučnejšia. Dôvodom bola vatra, čo horela uprostred, a muži okolo nej.

„Kto to k nám zavítal? Čerstvé mäso,“ prehovoril na mňa muž zahalený v kožušine, aká zdobieva steny v poľovníckych putikách. Vykročil som bližšie k ohnisku, ale cestu mi okamžite skrížila dvojica chlapov. „Nie tak rýchlo, mäso.“

Muž, ktorý ma oslovil, bol miestny alfa samec. Miesto, kde sedel, pripomínalo stredoveký trón. Ibaže tento bol postavený z kostí a kameňa.

Tí dvaja, čo mi skrížili cestu, ma netrápili, no stále som sa necítil najlepšie a okrem nich tu bolo odhadom ďalších tridsať mužov. Niektorí spali, iní obhrýzali nejaké zvyšky, ostatní ma pozorovali.

„Dostal si sa až sem a ja ťa vítam medzi živými!“ Muž vyceril zhnité žltočierne zuby v divokom úsmeve. „Ale tu nič nie je zadarmo a platia tu pravidlá.“

Cez rameno som sa obzrel do chodby, odkiaľ som prišiel, no bola prázdna. Muž si vysvetlil môj pohľad nesprávne a pokračoval: „Beštia spí. Asi. Inak by sme ťa počuli kvičať ako prasa už pred chvíľou!“

Takže v chodbe niečo žilo. Beštia.

Ten štrbavý blázon sa začal smiať. Znelo to ako škriekanie znásilňovanej stareny.

„Počúvam.“ Cudzia pôda, ich pravidlá. Zabiť som ho mohol aj neskôr.

„Ráno sa zobudíš a ideme dolu,“ pri poslednom slove ukázal s významným pohľadom k zemi, „a tam makáš. Ak sa mi ľúbiš, žiješ, dostaneš najesť. Ak s výkonom nie som spokojný, neješ, nespíš pri ohni. Zomrieš. Sme tu jedna veľká šťastná rodina.“ Znovu ten strašný rehot. „Nezaujíma ma, ako sa voláš, ani to, že si kripel bez ruky. Budeš podávať výkony ako ostatní.“ Ruku si všimol, ale nevedel, ani len netušil, čo dokáže.

Rozhliadol som sa okolo. Muži boli rôzni. Niektorí trosky, ak nie fyzické, tak určite psychické. Iní zas prekypovali svalmi, viditeľnými aj pod oblečením. Keby som ich všetkých pozabíjal, k ničomu by to neviedlo. Oni neboli mojou priepustkou von.

„Kde to sme?“

„Ššššš. Tu nikto nedáva otázky, len ja. Ja, Ambróz. Ambróz, kurva, šéf,“ dodal, a aby pridal svojim slovám váhu, vytiahol spod kožušiny dlhý nôž. Takže táto drobnosť z neho spravila vodcu! V duchu som sa musel zasmiať.„A teraz si nájdi nejaký smradľavý kút a tam sa zlož. Buďte na neho dobrí, chlapci!

Prikývol som a zamieril k stene čo najbližšie k ohňu, potreboval som si zohriať kĺby.

„Mäso! Hej ty! Vítam ťa v Diere!“ zvolal ešte za mnou.

Zabijem ho. Neskôr.

Miestnosť bola dobre vykúrená. Ten oheň musel horieť nepretržite, takéto premoknuté kamenné priestory je skoro nemožné udržať v teple. Muži posedávali, driemali, objedali zvyšky. Jedna partia, najďalej od všetkých, hrala v kocky. Dvojica starších vyziabnutých mužov o niečom diskutovala a ich mladší prísediaci sledoval chladným pohľadom stenu. Bez záujmu, bez emócií. Niekto sa ku mne blížil, všimol som si ho, hneď ako sa vydal mojím smerom. Bol opatrný, ale nie kvôli mne. Nechcel na seba upútať pozornosť, že ide za nováčikom. Nevedel som, aké tu majú vzťahy.

„Hej, pst,“ zašepkal na vzdialenosť jedného metra. „Ako sa voláš?“

Neodpovedal som.

„Ako myslíš. Počúvaj, vyspi sa trochu. O chvíľu je ráno.“

Otočil som hlavu jeho smerom a zadíval sa mu do očí. Hlasno preglgol.

„O čo ide?“ opýtal som sa.

Muž sa vyplašene začal rozhliadať okolo seba, no keď videl, že si ma nik nevšíma, pokračoval: „Vyspi sa, k jedlu sa dnes nedostaneš. Skús sa vysušiť, panebože, veď si ako špongia! Ale teraz ma dobre počúvaj, ráno, keď prídu... drž sa pri ostatných... a skús prežiť... nechoď sám do chodby!“

Ani som nepostrehol, a starec už spal v kúte naproti, zabalený do chlpatých handier. Chcel mi povedať niečo iné, niečo viac. Cítil som, že si to na poslednú chvíľu rozmyslel.

Ráno bolo drsné. Kobka vychladla. Vatra, čo tu večer horela, skoro vyhasla. Ako pietna spomienka tu ležala hromada žeravých uhlíkov, ktoré niekto začal neohrabane prebúdzať k životu. Okrem toho bola jediným zdrojom svetla stará lampa, nedbalo pripevnená na stene. Muži sa prebúdzali, niektorí akoby ani nespali. Tentoraz si ma nikto nevšímal, ani starec. Jedni vyťahovali zo záhybov oblečenia kusy jedla, iní ich so závisťou pozorovali. Vedel som, na čo myslia: keby len tušili, že tam to jedlo bolo aj v noci, mohli sa najesť oni.

„Nástup!“ zavelil jeden z Ambrózových mužov a sám sa podstavil na tri kroky od klenbového vchodu do kobky. „Mäso, poď sem!“

Nemusel som dlho premýšľať, aby mi došlo, že kričí na mňa. Pohľadom som našiel starca z predošlého večera. Ten len neurčito zalamoval rukami. Vykročil som.

Nechcel som robiť problémy. Nie teraz.

„Padaj do chodby,“ zavelil jednoducho a vytrčil hrudník mojím smerom. Toľko k starcovým včerajším slovám. Čo môže byť v tej chodbe horšie ako ja? A tak som vykročil von z vlhkej temnej kobky a zmizol v šere.

„Žiješ?“ doľahlo ku mne po pár krokoch – asi ma už nevideli.

„A ty?“ spýtal som sa naspäť.

„Žeby tu ten pes znovu nebol? Vyrážame!“

Muži sa pohli zrýchlenou chôdzou, úplne mlčky. Prešli okolo miesta, kde som sa večer prebral, a pokračovali ďalej v absolútnej tme. Chodba sa stále stáčala doprava, akoby sme chodili v nekonečnom kruhu. Na čele šiel Ambróz so svojimi chlapmi, ďalší sa tlačili za nimi, až kým zrazu nezastali. Niečo zarachotilo, podľa zvuku som to odhadol na robustný zámok, ktorý by privítal pár kvapiek oleja. Tunel pred nami sa končil dverami. Ako sa pomaly otvárali, dav mužov začalo zaplavovať svetlo. Oslepení si inštinktívne zakrývali oči. Zjavne na to museli byť zvyknutí, lebo nikto to nekomentoval. Kto nám odomkol, som nevidel, nikto tam nebol.

Chodba sa postupne rozšírila a na podlahe sa objavilo pár ťažkých neopracovaných kameňov, rozmiestnených po okraji. Tu sa začali muži vyzliekať, po dvojiciach či trojiciach si balvany podelili a poodkladali si k nim veci. Niektorí sa vyzliekli do pol pása, iní mali na sebe tričká či košele, ale v kabáte nebol nikto. Už ani ja. V spodnej časti jednej aj druhej steny boli okrúhle pancierové dvere – pripomínali poklop tanku alebo trezor v banke, ibaže väčší.

„Páni, po včerajšom neúspechu a s dnešnými posilami,“ začal Ambróz a pozrel sa na mňa, „dúfam, že Majstrov potešíme. Dúfam, že potešíte mňa.“

Už som si chcel znovu obliecť kabát − bola tam riadna kosa, z odhalených spotených pliec mužov sa parilo, z úst stúpali obláčiky pary −, keď v tom niečo zahrmotalo a ja som zbadal, ako pancierové dvere pomaly miznú v stene. Ostala len diera, presýtená tmavým zeleným svetlom. A muži do nej začali vliezať.

Len veľmi neochotne som ich nasledoval. Keď sme boli dnu, dvere sa samy zavreli. Najprv som nič nevidel, obklopený masou polonahých spoluväzňov som postupoval klesajúcou cestičkou a každú chvíľu som si trepol hlavu do neopracovaného stropu. A potom to prišlo.

Priestrannú jaskyňu, ktorá sa pred nami po krátkej chvíli roztvorila, osvetľovali plynové lampy, ktoré dodávali svetlu ten nevšedný zelený odtieň. Bolo tu neskutočné dusno a ja som pochopil, prečo sa chlapi povyzliekali ešte vonku. Vedľa priechodu, ktorým sme vošli, ležalo nahromadené náradie. Čakany, rýle, lopaty, niekoľko krokov ďalej stáli vedrá, montážna plošina, drevené vzpery a debny rôznych veľkostí. Muži si bez slov a rozkazov začali brať náradie a postupne sa rozliezali po rozložitom podzemí. Len ja som zostal stáť.

Vtedy za mnou prišiel Ambróz.

Nadradenosť mu z tváre zmizla, veliteľský tón v hlase opadol. „Pridaj sa k partii, ktorú vedie tamten mladý. Všetko ti vysvetlia. Dávaj si pozor na... Oni ti ukážu. S tým manipuluj opatrne. Vyzeráš ako schopný chlap, bola by škoda, keby si tu prvý deň zahučal.“

„Čo tá zmena? Pred pár minútami si na mňa chcel nalákať nejakého psa,“ opáčil som a schmatol som lopatu. Mechanická Ruka mi ovísala pri tele.

„Bohužiaľ, Majstri majú zvláštny zmysel pre humor. Veľmi zvláštny... Snaž sa. Večer budú platiť tie isté pravidlá. Ten, kto nemaká, nebude žrať.“ S týmito slovami sa otočil a sám vzal do rúk čakan.

K partii, ku ktorej som sa pridal, patril aj starec z večera. Okrem neho tu bol dlhovlasý mladík, ktorý sa nás pokúšal organizovať, a ďalší dvaja chlapi. Jedného z nich, nižšieho šľachovitého cigána, prezývali Zverák. Mal na sebe vyblednuté modré montérky a pôvodne biele, teraz prepotené zažltnuté tielko. Ruky, krk a časti chrbta mu pokrývalo modré tetovanie: morské panny, nahé ženské prsia, na bicepsoch dve kotvy. Druhého chlapa oslovovali jednoducho Gaz. Bol dokonale plešatý a ani inde na tele som mu nevidel jediný chlp. Veľa toho nenarozprával a po pár hodinách tvrdej práce som si všimol ešte niečo – vôbec sa nepotil.

Postup práce bol jednoduchý. Dvaja chlapi hĺbili čakanom štôlňu, zatiaľ čo druhá dvojica plnila vedrá hlinou a posledný z nás ich odnášal do prepadliska pár krokov vedľa. V živote som zabil nespočetne veľa ľudí. Väčšina z nich sa totiž snažila zabiť mňa. No čakan ani krompáč som v ruke nikdy nedržal.

Aj na hĺbenie plytkého hrobu v Karpatoch mi stačila lopata.

Dlho netrvalo, kým som prestal predstierať, že moja mechanická Ruka je len obyčajná protéza. Aj vďaka nej mala naša skupina na konci dňa vykopané dvakrát toľko ako ostatní. Proste som kopal. Bez prestávky, bez oddychu. Zlomil som pri tom tri poriská.

Bolo to na konci šichty. Muži už len posedávali, unavení na smrť, smädní a vyčerpaní. Zostávajúcu vodu sme dopili pred hodinou. Ja som stál a kopal, lopatou som hádzal hlinu do vedra a vysýpal ju bokom len natoľko, aby mi neprekážala. Ľudia z mojej party tak mohli oddychovať a nemuseli hlinu odvážať.

„Ty magor,“ ozval sa zrazu Zverák, ktorý dovtedy vyzeral, že spí. „Nechytaj to!“

Reč bola o malej lesklej hrude, nie väčšej ako päsť normálneho chlapa. Časť bola stále vrastená do kameňa, no druhá vytŕčala von. Hrudu som zobral do Ruky a zvyšný kameň proste rozdrvil na prach. Bol to nejaký nerast, kov. Pokusne som Ruku dvakrát zovrel, ale nič sa nestalo, hruda svoj tvar nezmenila.

„Čo to je?“

To už k našej partii prichádzal celý upotený a špinavý Ambróz, ktorého Gaz pohotovo zavolal. „Chvalabohu,“ povzdychol a vliezol k nám. „ Holou rukou to nedrž, ešteže máš ten umelý pahýľ. To je dnes prvý kúsok, už som nedúfal, brácho... Doneste niekto oceľovú debnu!“

Jaskyňou a štôlňami sa začala šíriť ozvena gongu ohlasujúceho koniec šichty. Ambróz starostlivo opatroval debnu s pokladom, ktorý som vykopal, ostatní muži vrátane mňa vzorne odkladali náradie.

Bol som vyčerpaný.

Rozhodnutý utiecť.

Večer bol iný ako včera, keď som prišiel do Diery. Vatra znovu horela, v miestnosti, kde sa prespávalo, nás čakalo niekoľko prútených košov plných jedla. Chlieb, jablká a nejaké sušené mäso. A džbány s vodou.

„Za dnešnú hostinu vďačíme nášmu nováčikovi,“ začal rozprávať Ambróz a na striedačku ukazoval na mňa a na koše s jedlom. „Už je to pár dní, čo sa nám podarilo vykopať dirihit... Aj keď práce pokračujú viac než dobre!“

„Ticho!“ ozval sa výkrik od vchodovej klenby a dnu vošla trojica mužov. Dvoch z nich som si zaradil okamžite: nepriestrelné vesty, kompletné vojenské taktické vybavenie vrátane ochranných golierov pre boj zblízka. Hlavy im zakrývala plná prilba s dymovým sklom, plynulo spojeným so vzduchovým filtrom. Nemali žiadne označenie a boli ozbrojení automatickými puškami. Žoldnieri. Dvojica vojakov zabezpečila vstup, a tak nás držala v bezpečnej vzdialenosti od tretieho, čo prišiel s nimi: muž v jednoduchom plášti, stiahnutom v páse bielym povrazom, s kapucňou zarazenou hlboko do čela. Tvár mu zakrýval tieň, no ruky mal bledé a vychudnuté, pokožku suchú a vráskavú. Dvojicu žoldnierov mal však rozhodne pod palcom.

„To je Majster...“ šepol niekto v dave, ledva som ho začul. Žoldnier však zareagoval pohotovo, zvrtol sa o pol otočky a s presnosťou útočiacej kobry vystrelil z pušky na muža. Zasiahol ho priamo do krku, ktorý sa rozprskol v krvavom chuchvalci.

Telo padlo na zem. Všetci mlčali, väčšina ani nedýchala.

„Nie tak hŕŕ, priateľu,“ prehovoril Majster k strelcovi. „Ale vždy je dobrá príležitosť demonštrovať svoje postavenie. Takže, je nás znovu o jedného menej. Prosím, hodujte a oddychujte, kus dirihitu, ktorý ste dnes vykopali, je naozaj obrovský. Výborná práca.“

Všetci mlčali.

„Ale no tak, tvárte sa predsa trochu veselšie! Každý máme svoje miesto, a toto je to vaše. Aby som vám prejavil vďaku a trochu vás motivoval, v mene Majstrov vám prinášam tieto dve fľaše vína. Oslávte a dobre si oddýchnite.“

Urobil som nepatrný krok vpred, no čiasi ruka na ramene ma zastavila. Bol to Zverák, akoby vycítil, čo som chcel spraviť. „Nikam nechoď, gadžo,“ šepol tak ticho, že som mu ledva rozumel.

Majster sa bez slova otočil, jeho sprievod pomaly vycúval, zbrane namierené na nás. Vojenský postup. Pár minút potom, ako sme osameli, vládlo v kobke hrobové ticho, ktoré prelomil až Ambróz.

„Takže, víno, páni. Mäso − to meno sa ti asi nehodí −, dnes si ukázal svoje kvality. Voláš sa? Môžeš sa napiť prvý. Vítam ťa medzi nami,“ podal mi fľašu.

„Kladivák,“ odpovedal som a zubami vytiahol korkový štupeľ, až to luplo. Už podľa vône bolo jasné, že od dobrého vína to má ďaleko. Ale vždy lepšie ako krysa.

Spal som ako zabitý. Žiadne sny, myšlienky ani spomienky. Keď som otvoril oči, bolo už ráno. Aspoň som si to myslel, keďže denné svetlo tu bolo nedostatkovým tovarom.

Môj plán bol priamočiary. Zabiť strážneho túlajúceho sa psa, sledovať, kde sú vchody a východy, a proste sa prebiť von. Nebolo by to po prvýkrát. Pri týchto myšlienkach som podvedome zovrel päsť Ruky. Tešila sa.

Nevedel som, kde sa nachádzam. Niekde pod zemou, podľa starých murovaných stien v Diere bolo najpravdepodobnejšie, že som stále na území Pressburgu. Takto vyzerali pivnice v Starom Meste. Ostatne, keď sa pretlčiem von, tak to zistím. Od plánu ma ale odradil dirihit. Keď si dá niekto takú námahu, uväzní a zotročí toľko ľudí, musí to znamenať len jedno.

Ten kov má kurevsky veľkú cenu. Otázka je, koľko ho potrebujem a kto ho kúpi. Ale jedno po druhom.

„Hej, pst. Vstávaj,“ drgol som do Zveráka, čo spal na dosah mojej paže.

„Zomri, gadžo, spím.“ Cigán sa prevalil na druhý bok a hlasno si prdol. „Čo je?“

„Ten dirihit. Načo to potrebujú?“

„Radšej sa tráp tým, čo si dám jesť, keď už si ma zobudil. Ja neviem, móre. Vždy sa to dá do tej kovovej onej a potom to odnesú.“

„Mhm.“

„Počul som ale,“ Zverák sa posadil a posunul sa bližšie ku mne, „že to je to rádioaktívne. Nebezpečné, chápeš? Niekto si to raz chcel nechať pre seba a strčil si to normálne do prdele, kamoš. Zle dopadol, veľmi zle. Tak som počul.“

Dirihit. Nikdy som to slovo nepočul.

„Nástup!“ zvolal jeden z Ambrózových mužov, keď sa chlapi pobudili. Druhý deň pred nami.

Tentoraz sa ma nikto nepokúsil použiť ako návnadu. Aj keď mi prišlo zvláštne, prečo je toľko rečí okolo jedného psiska. Beštia.

„Nejaký dobrovoľník?“ spýtal sa chlap, ktorý nás nechal nastúpiť.

Vykročil som mu naproti. Pochopil, že sa hlásim dobrovoľne. Pochopil to zle.

V temnote totiž niečo čakalo. Cítil som to.

Dva metre od muža som prudko zrýchlil krok a bleskovo zaútočil Rukou. Nezničiteľný kov dopadol na jeho hrudník, minimálne jedna kosť zapraskala, a muž odletel. Priamo do chodby.

Temnota sa zhmotnila a pohla sa, a ja som nemohol uveriť tomu, čo vidím. Beštia, strážny pes túlajúci sa chodbami Diery, vyzerala ako nejaká prehistorická mýtická bytosť. Takmer poldruha metra vysoká, s hlavou ako obrovský sud. Mala dokonale čiernu srsť, jemne sa lesknúcu v svetle unikajúcom z našej kobky.

Ambrózov muž zomrel okamžite. Pes mu svojou zubatou tlamou pripomínajúcou cirkulárku odhryzol hlavu. Celú. Zvyšok torza zovrel do papule ako korisť a zmizol v tme, jediné, čo po ňom ostalo, bola ozvena štrngajúcej reťaze, ktorou bol priviazaný. To musela byť pekne dlhá reťaz.

Na niekoľkých tvárach som zbadal úsmev, na iných zdesenie. Všetci však mlčali a postupne obracali oči na Ambróza. „No...“ začal rozpačito. „Cesta je voľná. A v mojej skupine sa uvoľnilo miesto.“

Nikto sa ani nepohol. Pozerali na mňa, na Ambróza, na mňa. „Idem,“ zavelil som. A bolo. Vyrazili sme.

Dni plynuli, štôlne sa prehlbovali. Niekedy sme našli kus dirihitu, inokedy sme kopali naprázdno. Psa som celý týždeň nevidel, ale stále som na neho myslel. Bola to majestátna potvora hodná rešpektu. Škoda, že na opačnej strane. Bol som v Diere dva týždne. Ambróz so mnou preberal veci, prerozdelili sme skupiny, začali viacej spolupracovať. Raz za čas k nám pribudol niekto nový, inokedy niekto pri ťažbe zomrel. O Majstroch ani dirihite som sa ale nedozvedel nič. Druhýkrát nás už navštíviť neprišli. Zakaždým poslali len žoldniera, ktorý prevzal vyťažený nerast. Jedlo, voda, prípadne nejaká odmena nás vždy už čakali v našej temnici. Raz – keď sme našli dve hrudy za jednu zmenu – sme dostali dokonca tri škatuľky cigariet. Jednu som si zobral a v pokoji sa vyvalil v kúte.

„Plánuješ zdrhnúť,“ posadil sa vedľa mňa Gaz a pohybom prstov si vypýtal cigaretu. V ten deň zomrel ďalší z nás, ten mladý chlapec, ktorý bol pôvodne predákom našej skupiny. Zavalila ho zle vystužená štôlňa. Videl som na chlapoch, že boli smutní a plní nenávisti k nespravodlivému životu. Neprekážalo im, že ako otroci kopú pre iných, a že ich čaká rovnaký osud. Prekážala im, nám, smrť kamaráta. Jedného z nás. „Nebol by si prvý. A nebudeš ani posledný,“ dodal, keď som neodpovedal.

Cigarety tu mali úplne inú chuť, než na akú som bol zvyknutý. Každý šluk pre mňa znamenal vychutnať si moment, ktorý sa už nikdy nemusí zopakovať. Vypustil som oblak dymu, až sa Gaz rozkašľal. „Žiadne zviera neudržíš v klietke večne.“

Hovoril som o sebe. A Gaz tomu rozumel.

Viac sme o tom v ten deň nehovorili.

Boli sme bohvie ako hlboko pod zemou, strážili nás elektronické aj mechanické systémy, prerastená obluda, ktorej bol pes vzdialeným príbuzným, a oni. Žoldnieri. Vyzbrojení lepšie ako ktorákoľvek armáda. Plné taktické overaly, nepriestrelné vesty a automatické pušky FN FAL. Počet neznámy. Sám som proti nim nemal šancu, hlavne na väčšie vzdialenosti. Taká zbraň by aj mňa po chvíli poslala k zemi.

Nablízko, to by bolo iné. Roky pouličných vojen a Ruka – to mi postačí na akéhokoľvek žoldniera.

Než som zahasil tretiu cigaretu a rozhodol sa zaľahnúť, bolo rozhodnuté. Utečiem. Ak sa to nepodarí, zabijem ich čo najviac.

Dni bežali ako voda a môj život v Diere upadol do stereotypu. Pracovať, kopať, spať. Psisko bolo živšie ako inokedy, už dlho sa mu nepodarilo nikoho z Diery uloviť. Než som konečne získal predstavu, ako sa dostať von, ubehli ďalšie dva týždne, možno tri. A potom ďalší mesiac. Z pôvodných priestorov, kde sme kopali, bola teraz sieť nekonečných chodieb a štôlní, no dirhit sme nevykopali už vyše desať dní.

„Ako to chceš spraviť, gadžo? Sa chceš prevŕtať?“ spýtal sa Zverák, keď sme boli zalezení v štôlni a upevňovali nové drevené podpery. Ostatní pri tejto otázke zmeraveli a sledovali ma. Vedeli, že niečo plánujem, a že tento plán zahŕňa aj ich.

„Napadlo mi aj to, ale svetlo v tom tuneli som ešte nevidel. Potrebujeme zbrane. Z krompáčov, lopát a porísk. Krátke bodné, ťažké kladivá. Pre každého. Spravíme to ráno, keď pôjdeme na výkop. Psa necháme tak, nebudeme sa s ním zdržovať. A za prvé dvere nás pustia aj sami. Potom je to už len na nás.“

„Gadžo, nechcem ti brať oné, ilúzie, ale to je cesta do bane a my by sme chceli von.“

„Tá cesta pokračuje ďalej. Musí, pretože iná nikde nie je. Majstri, tí buzeranti v kapucniach, toto nevybudovali,“ ukázal som rukami okolo seba. „Využívajú dávne katakomby ako nocľaháreň pre svojich otrokov, aby sa poľahky dostali k ložiskám dirihitu. Keby tade neviedla cesta von, tak tam nie sú tie železné vráta.“

„To má pravdu,“ pritakal niekto.

„Zbrane necháme tu, takže aj keď majú niekde pozorovateľňu alebo kameru, nič si nevšimnú. A odtiaľto zaútočíme.“

„Plno ľudí chcípne, niektorí nebudú chcieť ísť,“ ozval sa Gaz. Podľa tónu hlasu bolo jasné, kam sa radí on. Nemal strach, túžil po boji. Túžil po slobode.

„Začnite si pri práci odkladať vercajk. Schovávajte ho v dvanástej štôlni, kde sú teraz nakladače,“ začal som rozdávať rozkazy. Ľudia okolo mňa rozhodne prikyvovali. „Lopatu, krompáč, kladivo, kliny... Všetko, čo sa podarí ušetriť. Lopatám potom treba skrátiť poriská a tú nakladaciu plochu zaostriť, poohýbať. Ako obrovský bodák.“

„To viem jak, vycvengám to o kamene,“ pridal svoju trošku Zverák.

„Klinov stačí pár, osadíme ich na zvyšné palice. Kladivá a krompáče vezmeme, ako sú. Pomaly a nenápadne, nepretŕčajte sa s tým!“

„A ostatní?“ spýtal sa starec. Ruky sa mu triasli vzrušením.

Zatiaľ o tom vedela len naša skupina. Musel som sa porozprávať s Ambrózom – keď bude správna chvíľa. Tá nastala po troch dňoch.

„Udrel ťa niekto do hlavy?“ bola jeho prvá reakcia. Z môjho pohľadu však vytušil, že to myslím vážne. „O Ambrózovi z Engerau nebude nikto hovoriť, že netasil zbraň, keď sa bojovalo!“

Len som sa usmial. Engerau spomínal rád a často. >Betónová štvrť v Pressburgu, plná panelových domov. Štvrť, kde nikto cudzí nebol vítaný, ani cez deň, ani v noci. O miestnych sa šírili rôzne šialené legendy. Ale fungovalo to. O poriadok sa starali miestni, Verejná bezpečnosť tam zavítala len výnimočne. Aj keď poriadok v Engerau bol prezentovaný dosť svojsky – aby každý díler okupoval len svoje teritórium, aby nikto nestrieľal pri detských ihriskách, poprípade, aby niekto reguloval prísun marihuany do škôl.

Ale fungovalo to.

„Je tu pár ľudí, ktorých môžeme zasvätiť. Pripraviť ich na boj. Ale musia vedieť, že ich vedieš pevnou rukou,“ zarazil sa a pozrel na Ruku. „V tvojom prípade to celkom sedí. Poďme do toho.“

Detailný plán nepoznal okrem mňa a najbližších nikto. Zhodli sme sa, že ostatní to nemusia vedieť vopred a v čase úteku si sami vyberú – slobodu, alebo smrť. A tá príde nakoniec tak či tak.

Dni ubiehali, zbrane v dvanástej štôlni sa kopili. Vyčkávali poctivo poschovávané pod hromadami hliny. Čakany, narýchlo vyrobené kopije, bodáky. Ambróz sa prejavil ako odborník na neférový pouličný boj, a z drôtov a skrutiek vyrábal boxery.

„Čo je zač tá Beštia?“ spýtal som sa ho raz, keď sme mali krátku prestávku. V ten deň sa našiel ďalší kus dirihitu.

„Pes z pekla, čo ja viem.“

„Je na reťazi, ale stretávame ho stále menej.“

„Ja ti neviem. Keď nás bolo viac, používali sme návnady, potom sa nám ho podarilo párkrát ošmeknúť, a prišiel skrátka. Všimol si si tú reťaz? Je priviazaný k nejakej koľajnici na strope, vďaka ktorej sa môže hýbať, kam chce. Nik nevie, čo všetko tu dole je.“

Na to som myslel aj ja. Možno tu bolo ťažobných partií viac a Beštia si proste chodila, kam chcela a niekde sa dostala k potrave jednoduchšie.

„Keď som sem prišiel, bol tu chlap, taký Maďar, a ten vravieval, že Beštia nemá pána. Že je nesmrteľná, naveky odsúdená blúdiť Dierou.“

„Ver mi. Každý sa dá zabiť.“

„Ó, áno. To uvidíme o chvíľu.“

Tá chvíľa nastala rýchlejšie, než sme plánovali.

Všetko bolo ako inokedy. Vstať, vyraziť na celodenný výkop. Jedny dvere, povyzliekať sa a cez trezorové uzávery vstúpiť do baní.

„Dobrý deň vospolok!“ privítal nás vrúcne muž v hnedej kapucni. Tentoraz mal pri sebe šiestich žoldnierov a všetci mierili na nás. „Život je jedna nekonečná hádanka, záhada. Zamyslite sa nad tým. Ako vznikol život, ktorý poznáme, a prečo je taký rôznorodý? Pre každého z nás si osud nachystal inú cestu. A aj v tejto nekonečnej studnici poznania, akou život je, vždy narazíte na niekoho alebo niečo, čo tým životom pohŕda. Neváži si ho!“

Najprv mi to nedochádzalo, potom som pochopil. Štôlňa číslo dvanásť.

„Každý máme svoje miesto a svoju úlohu, a keď ju plníme, žijeme, užívame si plody našej práce. Tu, medzi vami, však nastal v tomto smere problém.“

Chlapi si začali šepkať, niektorí nervózne prešľapovali.

„Aha. Predpokladajme teda, že ste s tým neboli oboznámení všetci. Pár z vás,“ mávol Majster rukou v priestore, „sa rozhodlo, že si vyrobí zbrane. Môžem len hádať, aký bol ich ďalší účel. Budeme to musieť zistiť.“

Keď Majster dopovedal, každý žoldnier raz vystrelil. Šesť mojich spoluväzňov padalo k zemi. Na tvrdú zem dopadli už len ich mŕtve telá.

„Takže, aj keď ste svojím spôsobom vzácni, ešte pár takýchto kôl si môžeme dovoliť. Nuž, chce nám niekto niečo povedať?“

Ambróz, ktorý stal celý čas vedľa mňa, sa nenápadne naklonil bližšie. „Dôveruj mi a rob to, čo vieš najlepšie, Kladivák.“

„Ako to mysl...“ šepol som naspať, ale ani som nestihol dopovedať vetu.

„On to bol!“ vyskočil Ambróz z radu a prstom ukazoval na mňa. „Nebol som si istý, ale teraz mi je to už jasné. On vyrábal zbrane! Niekto s ním musel spolupracovať!“ Vyslúžil si pár nenávistných pohľadov, ale všetci mlčali.

Dvaja vojaci zamierili ku mne a priviedli ma pred Majstra. „Nečakal som, že to bude také... rýchle,“ povedal rozpačito Majster. „Mám srdce a vy máte väčšiu hodnotu živí, s lopatou v ruke. Bude stačiť jedna poprava.“

Na jeho znamenie ma žoldnieri zrazili na kolená. Neviem, čo presne myslel Ambróz tým, keď povedal, aby som robil, čo viem najlepšie. Ale ak som chcel prežiť, musel som začať zabíjať. S tým som nemal problém.

Hlaveň FN FAL ma pobozkala na zátylok. Bola príjemne chladná.

„Teraz!“ zakričal niekto od štôlní. Bol to Ambróz. Musel nepozorovane prekĺznuť, keď sa žoldnieri upriamili na mňa. Časť väzňov sa rozbehla ako jeden proti nám, niektorí váhali, ďalší bežali opačným smerom.

Žoldnier, ktorý ma mal popraviť, premárnil svoj zlomok sekundy. Hlavou som trhol do strany a otočil som sa na mieste. Jednou rukou som zovrel hlaveň a tá druhá, oceľová, vyrazila vpred. Žoldniera zlomilo v páse. To už som stál na nohách a kolenom ho z celej sily kopol do prilby.

Pušku som mu zrazil a prehovorili päste. Chvíľu sa bránil, no po dvoch zásahoch Ruky mu praskol filter. Pritisol som sa k nemu telo na telo a obratne mu zlomil väz. To už sa bojovalo v celej bani. Streľba v uzavretých priestoroch trhala ušné bubienky, ale víťazili sme. Zatiaľ čo som bojoval so žoldnierom, chlapi umlátili dvoch ďalších, hlavne vďaka Ambrózovi, ktorý zo štôlní priniesol niekoľko bodákov.

Ten smrad ich tam poukrýval! Ešte nikdy som ho nemal tak rád.

Odhadom na tucet našich padlých zomreli traja žoldnieri a Majster. Zvyšným trom sa podarilo prestrieľať sa k jednému z východov. Každou ranou zasiahli niekoho z našich, ale bolo nás priveľa. Gaz sa niekde zmocnil obrovského kladiva a zúrivo vybehol proti nepriateľom. Posledný ustupujúci si ho vzal na mušku a vystrelil.

Cvak.

Gaz sa ceril ako zmyslov zbavený. Žoldnier pochopil neskoro, že zásobník je prázdny, a nestihol vytasiť pištoľ. Prilba bola dostatočne odolná a zásahu kladivom odolala, to isté sa však nedalo povedať o jeho kostiach, ktoré zapraskali pod silou nárazu, keď mu trhlo hlavou dozadu. Podľa mňa ho zabil už prvým úderom, ale dal mu ešte ďalších päť či šesť. Zvyšní dvaja sa o osud svojich compadres nezaujímali a utiekli. Ubehnú cenné minúty, kým zavolajú posily. Celkovo sme na tom boli lepšie, než sme mohli dúfať. Mali sme tri funkčné pušky. Ale naše počty preriedli.

„Poberte si bodáky, kladivá, všetko, s čím ste pripravení párať tých čurákov!“ zreval Ambróz a automaticky si prisvojil jednu FN FAL. Vyškieral sa ako blázon.

Chlapi zobrali pušky aj ostatné zbrane a všetci sme sa rozbehli k prechodovým dverám. Vo vojne nie je čas na oplakávanie mŕtvych.

Vybehli sme z jaskyne a točitou chodbou pokračovali vpred. Rovnakou cestou museli bežať aj tí dvaja zvyšní žoldnieri. Rýchlo som zdrapol svoj kabát a nasledoval ostatných. Mal som k nemu citový vzťah. V týchto častiach katakomb som doposiaľ nebol, ničím sa ale nelíšili od tých, ktoré som poznal. Starý zvlhnutý a machom pokrytý kameň a takmer žiadne svetlo. Sem-tam svietila na stene plynová lampa, inde zase fakľa. A tak ako všade, aj tu bola k stropu pripevnená niekoľkocentimetrová koľajnica. Chodba sa zužovala a dvakrát sa rozvetvovala, ale náš smer bol jasný. Cítil som, že stúpame.

Na povrch.

V jednom mieste sa chodba prudko lámala. Pár mužov, ktorí vybehli prví, bolo v momente postrieľaných.

„Sú tam dvere, nejaké vrecia a vojaci. Osem, možno desať,“ informoval Ambróz, ktorý sa dobrovoľne rozhodol urobiť prieskum.

To bol koniec, nemali sme ich ako vykúriť z pozícií a im stačilo len vydržať v provizórnom zákope. Pár našich si to uvedomovalo, ale pripravení bojovať boli aj tak. Do posledného dychu.

„Stálo to za to,“ pridal sa Gaz a nežne poláskal FN FAL. „Čo spravíme?“

„Hééééééj, holota!“ ozvalo sa od dverí. „Vzdajte sa!“

„Zemri, gáádžo!“

„Engeraaaaau!“

Dakto z našich pridal spoza rohu pár výstrelov z pušky. Muži sa začali formovať k útoku.

„Už sme dlho žili ako krysy. Poďme zomrieť ako chlapi!“ vykríkol niekto a ja som si uvedomil, že hulákam spolu s ostatnými. Dal som sa strhnúť davom.

„Počkajte, otvárajú dvere,“ zvolal pozorovateľ, čo mapoval situáciu.

„Prichádzajú ďalší?“ spýtal sa Ambróz.

„No... nie celkom,“ odpovedal pozorovateľ. Niekde v diaľke zacvengala reťaz. Zverák zhlboka prehltol.

„Kurva, piča,“ vydýchol Ambróz a začal ustupovať. „Beštia.“

Chlapi začali cúvať späť do chodby, zbrane pripravené pred sebou. Hrmot reťaze a štyroch ťažkých tláp, sprevádzaný dravým štekotom, sa blížil. Zaspätkovali sme asi dvadsať metrov, keď som zbadal Beštiu. Bola majestátna. Chlpy na svalnatom tele sa jej zježili, celé telo bolo v bojovej pohotovosti. Stála a premýšľala, zvažovala, ako zaútočí. Videl som to na nej. Bol to vraždiaci stroj riadiaci sa inštinktmi, ale nás bolo viac. Stal som si na čelo našich ľudí a čakal som. Kovová Ruka bola pripravená drviť kosti, v druhej som zvieral bodák. Beštia vrčala a krokom sa približovala. Jeden prudký pohyb, a začne masaker.

„Mám to zastreliť?“ spýtal sa Gaz. Neveril som, že ju guľky dokážu dostatočne spomaliť, ale zdalo sa mi to ako najrozumnejší nápad.

„Počkaj,“ rozmyslel som si to zrazu a spravil som krok smerom k Beštii. Vrčala čoraz výhražnejšie. Pri ďalšom kroku som k nej napriahol Ruku a bodák pustil na zem.

„On sa zbláznil,“ zaznelo od mužov. Za psom sa blížili kroky žoldnierov.

Ako som sa k nej priblížil Rukou, prikrčila sa k skoku, ale nezaútočila.

„Pššš, priateľu. Viem, aké to je. Ja ti teraz uvoľním tú reťaz, dobre?“

Zavrčala. Nezdalo sa, žeby mi rozumela.

„Žiadne zviera neudržíš v klietke večne,“ povedal som sám pre seba a natiahol sa k reťazi. Bola to kalená oceľ, najtvrdšia, aká len existuje. S Rukou sa však nemohla rovnať. Kov bolestne zapraskal, keď som reťaz rozdrvil medzi prstami. „Si voľná.“

„Engeraaaaaau!“ zvrieskol Ambróz, keď pochopil, čo sa mi podarilo.

Beštia šťastne zabrechala, drgla do mňa hlavou a rozbeh32 la sa proti svojim pánom. Pristál som na zemi, to sa nedalo ustáť. Naši muži ju s krikom nasledovali. Nastal masaker.

Nábojnice cengali o zem, na zem padali telá mužov z oboch táborov. Keď sme prerazili dvere, prišli ďalší. Zabili sme aj tých. Ambróz bol hotový bodákový virtuóz, Gaz ich sústavne kropil FN FAL-kou. Keď mu došli náboje, zdvihol zo zeme ďalšiu. Ja som robil to, čo som vedel najlepšie. Bojoval. Roztĺkal som prilby, trhal končatiny. Stiesnené priestory, početná prevaha a Beštia na našej strane nám priniesli víťazstvo. Počas boja sme neustále postupovali vpred. Ani som si to neuvedomil a ocitli sme sa v priestore, ktorý pripomínal akúsi hrobku. Osemuholníková miestnosť, na každej stene svietnik a uprostred niečo ako kamenná rakva, na ktorej sedela socha žulového chrliča. Ani démon, ani anjel. Bytosť uprostred týchto dvoch svetov. Zvrátené sochárske umenie minulosti.

„Cesta von,“ ukázal niekto na celkom nenápadnú tmavú chodbičku, ktorou prešli ledva dvaja chlapi naraz. Zostalo nás osem, všetci umazaní, špinaví a od krvi. Zobrali sme pár svietnikov s hrubými medovými sviecami a išli sme.

Priestory, kam sme z podzemia vyšli, som hneď spoznal. Dlhé štíhle okná, pomaľované rôznymi farbami, a uprostred obrovský drevený portál.

Modlitebné lavice.

Skurvený kostol. Katedrála svätého Martina.

„Zapáľme to,“ poznamenal Zverák a so svietnikom v ruke sa začal obzerať po niečom, čo by podpálil ako prvé.