Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Poľovačka na medveďov (ukážka)

Gustáv Kazimír Zechenter-Laskomerský

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2007 Petit Press

Copyright ePub version © 2016 iAdverti

Copyright © 2007 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Tomáš Sysel, Tomáš Ulej, Jozef Ozimy

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0148-0

Pôvodná publikácia

Gustáv Kazimír Zechenter-Laskomerský. Dielo I. Tatran. Bratislava 1988. 456 s. Július Noge zostavil výber a napísal úvodnú stať. Gejza Horák textologicky upravil. Ján V. Ormis spracoval vysvetlivky.

Poľovačka na medveďov

„Ej, bisťuževýdade, nuž či to tak? Poľovníci musia včasne vstávať! Kým si vy oči povytierate, dávno som už potrebnô nariadil.“

Takto hovoril Jožko náš včasne ráno dňa 27. októbra roku 1860, teda práve deväť rokov pred svojou predčasnou smrťou, keď nás vo svojom príbytku z brlohu za nohy vyťahoval.

Poskákali sme a rezko šlo všetko od ruky — najmä pri raňajkách, kde sme si s pobožnou mysľou šumnú koľkosť kapustnej polievky s klobáskami privtelili.

Vystrojení všetkými viac-menej potrebnými parhámami vysadli sme na kone a jachali čiernohronskou dolinou cez drevotárske obce, handle rečené, cez ostatnú a najväčšiu Dobroč do Páleničného, bočnej to dlhej doliny.

Romantickou pôvabnosťou krajobrazu sťa mimochodnou zabávať sa nestačím. Naša myseľ túžila za medveďmi.

Tu i tu sme síce pri veselom besedovaní i pozornejším okom kukli po snehovou osuhlinou čarovne ostriebrených, miliónmi perál v slnečnom svetle sa ligotajúcich, majestátnych smrekoch a jedliach. Tu i tu sme okom hodili po hučiacej, žblnkotajúcej riečke, ako sa skalami a červenými jelšovými koreňmi tisla, hneď do priepasti letela, konečne v žumpe vrúc, dokola sa krútila. Veľa takých pekných a ešte krajších prírodných obrazov sa nám zjavilo. Ale myseľ našu druhý predmet ohrieval.

Jožko durí do pochodu. Tri hodiny už, ako na koňoch sedíme, a ešte sme k cieľu nedošli.

Po chvíli popchne veliteľ koňa a vybehnúc na malý farebný kopec, zlezie z koňa a velí nám zastať. Pomaly sme i my ostatní jazdci podochodili a pozlezúvali z koní. Pod nohami brezami a machom porastená zápoľa, pod ňou šplechoce strieborná pstružná voda. Z oboch strán doliny až po samý vrch striebornými ihlicami porastené boky. Napravo nás z doliny, Kýčerná nazvanej, fľúdrami[1]nerovným prúdom sa ženúci potôčik v skoku s veľkým hurtom a penením s riečkou sa miešal. Nadol bol výhľad ďaleko voľný; bystrému oku sa ukazovalo, ako sa dolinou riečka zboka nabok točí, ako sa cestička čiernymi mokraďami medzi skalami a osamotenými jelšami hadí.

Touto cestou pospiechali za nami polesní, dozorcovia, horári či lesní, drevomajstri a puškami vyznačení handelčania či rubári s výraznými, vetrom ošľahanými tvárami, so zapekačkami[2] v zuboch, s najrôznejšieho kalibru puškami na pleciach a v tých najrozličnejších krojoch. Za týmito v dlhom rade a vo vojenskom poriadku voľným krokom ťahá asi päťsto chlapov-honcov. Rad sa v takom dlhom páse rozťahoval, že ostatného chlapa ledva možno rozoznať, čierne široké klobúky, biela košeľa, biela kabanica a chološne, čierne krpce, čierne vysoké opasky s nožom a žltými ligotavými prackami, na chrbte bielo—čierne cedilo s dlhými cafrangy — bola ich rovnošata. Ľahkým krokom, slobodnými posunkami, vyzdvihnutou hlavou vlniac sa belavá rovnošatá čata odrážala od zasmužilých tichých lesov. K tomu mala každá z tých krásnych, dlhými vlasmi ozdobených obrovských postáv — valašku v pästi. Všetko samá číra pôvodnosť, silná, nepokalená príroda. Divné city pohrávali sa so srdcom slovenským, keď na toto človek hľadel…!

Kým sa to všetko dohrnulo, okolo nás a popod kopec sa rozložilo, obzeral som so zaujatosťou, na zemi ležiac s hlavou opretou o ruku, to „deploirovanie“.[3]

Z rozmanitej, bohatej látky utvorili sa malebné skupeniny. Lesní rozdávali medzi tých strelcov, čo nemali, prach a olovo. Strelci vyťahovali staré nábitky, čistili cievy. Slovom, všetko sa chystalo na krvavú udalosť…

Handelčania, autochtóni,[4] zjavili sa často s tými najčudnejšími puškami, kačičiarkami v dišputátnom[5] stave, no pri tom všetkom sú oni strelci výborní, rukou bezpečnou opatrení. Veľa ráz zahanbia tých, čo ružové damascénky do hory nosia.

Povyťahovali sme staré nábitky, vystrieľali zaškvrknutý prach a poznovu s čerstvým prachom a guľami nabijúc flinty, zaopatrili sme ich pekne-rúče do stavu hotovosti. Videl som, ako handelčania dávajú strašne veľké nábitky; ba po dve gule a k tomu ešte dakoľko behúnok do slabých ciev natrepali. Ako si vkladám rožok do kapsy, predstúpi ma ozrutný starý Cibra zo Závodia a zahrmí:

„Či, bisťužeprabohu, čiže máte toho prášku! Mohli by ste mi z neho do tejto mojej pukačky troštíčku udeliť.“

Tá pukačka bola dlhá, tenká, ktozná ako dlho po revolúcii v zemi zahrabaná, hrdzavá, mosadznými tľapkami o rukoväť (šift) pritiahnutá rafika. Stroj pre lepšiu, či už akú bezpečnosť bol motúzom previazaný.

„Starý!“, poviem ja, „tento stroj vám pri najprvšom výstrele zuteká.“

„Ej, nezuteká, pánko môj!“ odvetil Ďuro pokojne. „Veď ho ja dobre pritisnem prstami o rúru.“

Na vystrčenú hrsť mu obyčajnú koľkosť jedného nábitku nasypem. Odťahujem rožok; ale on drží, akoby skamenelú ruku.

„Ba bodaj ma stislo, len sypte! Medveďa načim dobre s ohňom namiešať.“

Vyplniac mu žiadosť, on ani s tým nebol spokojný, no ukáže mi mozoľovitým prstom a hovorí:

„Či vidíte? Keď sa týmto žliabkom z hrstí sypať bude: potom bude dosť.“

„No, tuže máte! Ale vám tú vašu motyku roznesie vo všetky vetry — amen!“

Ďuro pekne-rúče celú pracháreň vteperí do pušky, na to pustí dve podlhovasté gule, vlastne šúľky, vreže na to celú kúdeľ zrebov, a keď mu ramár temer toľko z cievy ako v cieve trčal, usmial sa uspokojene, opatril ramár, založil kapslík a pokyvujúc hlavou, pokračuje:

„Amhm! Ale teraz mi nebude treba — ako to páni robia, aby zo stanoviska videli — nožíkom haluze obrezúvať. Keď pustím ,šúsť´, ten bude čistiť všetky halúzky a po hore behať tak dlho, kým zvera nenájde. A keď ho nájde, tomu potom moje ,cániky' klovy vyšparchajú.“

A zahodiac pušku na plece, stratil sa medzi druhými.

Keď už takto strelivo bolo na poriadku, zakýval Jožko prstom a Jano Šalát, sedemdesiat abo osemdesiat rokov starý, chudý, ale žilovatý strelec, hybkým obratom tela napred švihnúc cedilo, vytiahne z jeho hlbín výdatný kuľač a akýsi biely batôžtek.

Susedná príhodná tľapkavá skala bola — stolom.

Obratné Jožkove ruky vykrútili tri pečené jarabice s chutným ražných chlebom.

Čochvíľa pohybovali sa nám ústa ako vakárne.

Nákazlivý účinok rozniesol sa chytro po tábore. Kto čo mal, užíval; keď nemal, dostal od toho, čo mal. Užitý pokrm zaliaty bol nápojom z kuľača.

A tu sa nám tak vodilo ako Cibrovi, keď odo mňa nábitky pýtal.

Nám a okolostojacim strelcom z „dištrukcie“ znamenite poslúžil hlbokomyseľný kuľač, tí druhí si pomáhali slivovicou, borovičkou, terkelicou, rostopčínom a domácou strcalkou, ako komu vôľa bola a ako kto stačil.

Utrúc si husté fúzy, poberal sa náš Jožko zaviesť potrebné poriadky k pohonu. Ustanovil tých, čo majú z mažiarov na odrazky strieľať, ďalej dakoľko tých strelcov, čo sa majú medzi honcov podeliť, aby rovno postupujúc nezaostávali, ako i preto, aby na zvera, keby sa na honcov vrátiť zamýšľal, mohli strieľať. Vydriapal sa na skalu, čo nám za stôl slúžila, a zhromaždenému celému zástupu v pamäť uvádzal všeobecné poľovnícke pravidlá. Medzi inším, aby nikto na medveďa ďalej od štyridsať krokov nestrieľal, jeden druhému, keď vidí, že na toho príhodnejšie zver ide, nepredstreľoval. Na stanovisku aby sa nik nemiesil, dohán nefajčil, nešantoval, nekašlal a — nezaspal. Aby nikto z bázne medveďa neprepustil atď. Kto by sa oproti týmto pravidlám prehrešil, kto by sa rozkazom veliteľa protivil, koho vinou by poľovačka bola bezvýsledná — ten okrem zaslúženého posmechu, karhania, i bolestne podľa okolností od dvanásť po dvadsaťštyri ramármi bude trestaný.

Poradiac sa ešte konečne so skúsenými poľovníkmi, pozrúc skúmavým okom zástup strelcov a honcov, zavolal náš Jožko:

„Chlapci, stúpajme!“

„Pánboh pomáhaj!“ ozvalo sa chlapstvo.

Honci stúpali hlavnou dolinou ďalej, my však strelci, počtom asi štyridsiati, podávali sme sa v tichosti do hory.