Ukázka elektronické knihy

Z německého originálu Alma Gross: Weil du etwas Besonderes bist:

Eine Geschichte über innere Stärke, Emotionen

und die Kunst dich selbst zu entfalten,

vydaného nakladatelstvím Alma Gross, Eisenach roku 2022,

přeložila Michaela Škultéty.

Vydalo Vydavateľstvo TATRAN, s. r. o., v roce 2025,
se sídlem Klariská 16, 815 82 Bratislava, Slovenská republika.

Vydáno jako 5552. publikace.

Vydání I.

Vazbu podle originálu zpracoval AldoDesign.

Odpovědná redaktorka Tereza Semotamová

Korektorka Táňa Holasová

Technický redaktor Peter Zentko

Sazba AldoDesign, Bratislava

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín.

www.slovtatran.sk

:: knihy pre hodnotnejší život

info@slovtatran.sk

All rights reserved.

Copyright © 2022 Alma Gross

Translation © Michaela Škultéty 2025

Czech edition © Vydavateľstvo Tatran 2025

ISBN 978-80-222-1787-3

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2025

O mně
Zora

Jmenuji se: Zora

Říkají mi taky: Bambulka

Barva vlasů: hnědá

Barva očí: hnědá

Věk: 6 let

Co ráda dělám: maluji,
vyrábím,
hraju si

Moje oblíbená barva: zelená

Co umím obzvlášť dobře: přemýšlet

Bez čeho nemůžu žít: bez táty
a bez vzduchu

Co mi připadá skvělé: moje kamarádka Ines

Co vůbec nemám ráda: když jsem
smutná nebo nespravedlivá

Až vyrostu, chci být: šťastná

Moje nejoblíbenější knížka: můj památníček

Zora se nechce stěhovat

Poslyš, Zorko, nezajdeme dneska na bleší trh?“ zeptá se mě táta, když spolu stojíme v prázdné místnosti, z níž se má brzy stát můj pokoj. Nikam se mi nechce. Prostě si neumím představit, že bych se tu někdy mohla cítit dobře. Stěny jsou bílé a není na nich ani jeden obrázek, dřevěná podlaha vrže při každém kroku a vůbec, v celém bytě není nic kromě malé kuchyňské linky.

Před týdnem jsme se sem přestěhovali. Táta říká, že to bylo skvělé načasování, protože po prázdninách budu chodit do báječné školy tady poblíž. Tvrdil, že tam dokonce můžeme chodit pěšky. A je tu prý takový klid, spousta zelených stromů a parčík hned za rohem, ne jako ve velkém, hlučném městě, kde jsem vyrostla.

Zatím bydlíme v malém bytě tátových kamarádů. Jsou přes prázdniny pryč a my u nich ještě pár dní zůstaneme, než budeme mít všechno, co člověk podle táty potřebuje ke spokojenému životu. U tátových přátel je to vlastně moc fajn, mají velkou zahradu, a dokonce houpačku. A hromadu hraček, protože mají dvě děti. A já si smím se vším hrát.

Stýská se mi po mé kamarádce Ines a připadá mi, jako bychom se už nikdy neměly vidět. I když je to k ní autobusem jen asi patnáct minut, jak říká táta. Táta se na mě podívá, nakloní hlavu na stranu
a nejspíš si všimne, jak moc je mi právě smutno.

Klekne si, vezme mě do náruče a vtom už mi po
tváři stéká velká slza. Rozvzlykám se. Táta mě pevně drží, hodně pevně, a pomalu mnou kolébá sem a tam. Dělá to tak odjakživa a pomáhá mi to i teď.

Postupně se uklidňuju a dívám se přes jeho rameno z okna. Přímo před domem roste velký strom a skrze zelené listí mi do pokoje svítí slunce. Všimnu si, že vrháme docela legrační stín, a začnu se hihňat. Vypadáme jako obrys tlustého slona.

Táta mě pustí, vezme mě za ramena a usměje se na mě. „Už je to lepší, Bambulko?“ zeptá se něžně
a já přikývnu. Opravdu už je mi trochu líp.

O mně
Raul

Jmenuji se: Raul

Říkají mi taky: táta

Barva vlasů: hnědá

Barva očí: hnědá

Věk: 38 let

Co rád dělám: truhlařím, užívám si přírodu a zpívám

Moje oblíbená barva: blankytně modrá

Co umím obzvlášť dobře: stavět vzdušné zámky

Bez čeho nemůžu žít: bez mojí Zory

Co mi připadá skvělé: krásné chvíle strávené společně

Co vůbec nemám rád: hádky a brokolici

Až vyrostu, chci být: nechci nikdy vyrůst

Moje nejoblíbenější knížka: návody na montování
nábytku

Táta si tady našel práci jako truhlář, měl už plné zuby velkoměsta, kde je pořád hluk a nikdy klid. A trochu ho chápu, i mně vždycky vadilo, že je tam spousta lidí a málo ticha.

Bleší trh vlastně nezní vůbec špatně. A třeba tam opravdu objevíme něco hezkého a můj pokoj už nebude vypadat tak prázdně. Vezmu tátu za ruku a řeknu: „Jestli chceme jít na bleší trh, tak teď, nebo nikdy,“ a táhnu ho ven z pokoje. Skoro klopýtne a oba se začneme hihňat. Ve dveřích se ještě otočím, zamžourám na sluneční strom a tiše zašeptám: „Brzy ahoj, sluneční strome.“

Konec ukázky