Michal Hvorecký

Dunaj v Amerike

Ukážka z elektronickej knihy

© Michal Hvorecký, 2010

© Marenčin PT, spol. s r. o., 2010

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover © Mikina Dimunová, 2010

Editor Jana Cviková

Design © Katarína Marenčinová, 2010

Cover photo © Johann Eilingsfeld

219. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-004-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s.r.o., 2011

I. časť

Zavše sa mi zdá, že po Dunaji plávajú lode plné šialencov a smerujú do  neznáma.

Umberto Eco: Meno ruže

Keď som sa dolu hlavou ponoril pod hladinu Dunaja a cítil som, ako ma unáša prúd, počul som celkom pri dne tiché sipenie: to spievali kamienky a presýpaný piesok. Zvuk šiel stále so mnou, čoraz rýchlejšie, opojne, a vedel som, že keď sa vynorím, na druhom brehu zazriem mesto, zaliate slnkom a ďaleké.

Pavel Vilikovský: Moja Bratislava

Mesto Prešporok neprináležalo ani Maďarom, práve tak ako nám. Je to nemecké mesto. My ale máme naň právo, lebo zázemie je slovenské. My potrebujeme bezpodmienečne Dunaj!

Tomáš Garrigue Masaryk, prezident ČSR, december 1918

PROLÓG

Martin Roy sa predieral hustou hmlou, ktorú do  chodby vypúšťali dymostroje. Mal na sebe strieborný protipožiarny oblek a na hlave žltú helmu. Nevidel ani na krok. Ústa mu obopínalo rúško. Poháňaný nedočkavosťou si podľa inštrukcií okamžite kľakol, natiahol ruky dopredu a ďalej sa plazil. Nová poloha bola síce pokorujúcejšia, ale istejšia. Dole pri koberci ešte zostalo trocha kyslíka. Klimatizácia kúrila na maximálny výkon a teplo sa Martinovi lepilo na chrbát. Z reproduktorov sa valil rev sirény a ľudské hlasy.

Stroboskop simuloval žiaru ohňa. Úzky priestor sa klaustrofobicky zmenšil. Martin sa pokúšal rozpamätať, kde sú ďalšie dvere. Loď sa mu zdala oveľa väčšia, než keď ju videl za svetla. Chodba nemala konca. Bál sa, že to nezvládne. V nemožnej kombinéze sa potil ako myš. Už prešiel desať kajút, stratil kopu času a nezvestnú osobu nenašiel. Ľavá, pravá, ľavá, do  pohybu dával všetku energiu svalov a pľúca mu hrozili prasknutím. Pálila ho koža, bol popletený, nervózny a krútila sa mu hlava. Vo večne boľavej nohe cítil kŕč a na chrbte mu nabehli zimomriavky.

Stále myslel na to, že na recepcii sedí rozhodca so stopkami v rukách a nemilosrdne odpočítava čas. Američania neustále vyhodnocovali reakcie starých i nových zamestnancov. Kdesi za ním stál jeden z poskokov, každý jeho pohyb nakrúcal na kameru a určite aj vysielal priamo do  Chicaga. Celé úsilie sa mu videlo beznádejné – na túto prácu sa vôbec nehodí! Pripadal si neskúsený a nemotorný ako typický suchozemec.

Martin prežíval svoj prvý fire drill v holandských dokoch v Lobithe: nácvik, ako reagovať v prípade lodnej katastrofy, ohňa, potopy alebo útoku pirátov. Kompletná požiarna a bezpečnostná pohotovosť, vrátane pripravenosti na teroristické útoky, sa už nevyžadovala len na pobreží Somálska či vo východoázijských vodách, ale v celej Euópskej únii. Skupina zamestnancov spoločne trénovala reakciu na rozsiahly požiar. GPS už pred pol hodinou odoslalo varovný signál, ktorý automaticky udával polohu lode do  šíreho okolia a privolával pomoc. Fiktívna záchranná akcia bežala naplno. Cenné sekundy ubiehali a Martina už tlačil čas. Väčšinu krokov vykonal podľa plánu. Naďalej však kdesi zostávala osoba, bez ktorej sa nemohla dokončiť evakuácia. Zodpovednosť ležala na ňom. Hrozilo, že ak by úlohu nestihol počas najbližších dvoch minút, priestor by sa hermeticky uzavrel a už by sa s ním nerátalo. Von by sa nedostal, a ani nikto iný, kto by s ním – a pre jeho pochybenie – zostal za bariérou.

Zlyhať tak rýchlo by znamenalo potupu. Stálo ho nemálo námahy aj peňazí vôbec sa dostať na záverečnú časť konkurzu. Odísť hneď domov sa mu vonkoncom nechcelo – v takom prípade by mu nepreplatili ani letenku a náklady. Za každú cenu chcel dosiahnuť cieľ. Hmatal prstami po tapetách, našiel kovový rám a napokon aj kľučku. Stlačil ju a vpadol do  kajuty. Zasvietil si baterkou a pred očami mu z čiernoty vyskakovali predmety. Miniatúrna izba mala nabielo namaľovaný strop a pri stene skladaciu posteľ. Vstal a ihneď zamieril k lôžku, no sklamane zistil, že je prázdne. Figuríny vraj zvykli ukladať práve tam. Rozkašľal sa od štipľavého dymu, ktorý sa valil dnu. Na stolíku bola klávesnica a nad ňou monitor. Švihol baterkou opačným smerom.

Uzučké dvere viedli do  kúpeľne. Otvoril ich a na mikroskopickej poličke pod zrkadlom zbadal mydlo, sprchovací gél a šampón v balení s pestrými logami. Dlaždice na zemi križovali odtokové kanáliky. Na plafóne sa ježila ružica. Nikde nikto. Odhrnul záves na sprche. Rozhodujúci okamih. Konečne! Martin zasvietil do  tváre mladej dievčiny – mala predstierať bezvedomie, no namiesto toho sa doširoka usmievala.

„Au, vypni to, oslepíš ma!“ zvolala.

„Si v poriadku? Môžeš dýchať? Beriem ťa na plecia a ideme. Musím ťa evakuovať! Potrebuješ prvú pomoc?“ hovoril Martin nacvičené vety.

Hlavou mu prebleskovali fakty, ktoré doňho vtĺkali sedem dní. Od rána do  večera lietal hore-dolu po všetkých troch palubách, počúval, rozprával, ani na chvíľu si neoddýchol. Naučil sa bleskovo obliekať záchrannú vestu, používať signálnu pištoľ, pádlovať v záchrannom člne a bojovať o sekundy. Vtĺkali mu do  hlavy ﬁremné heslá: Nikdy nestrať sebaovládanie. Zdvorilosť za každých okolností. Radosť predáva. Problém rovná sa výzva. Život je loď a kariéra cieľ. ADC je naša ABC. Ostatní adepti počúvali táraniny tak pozorne, akoby sa ich všetky chceli naučiť naspamäť.

Tak dlho si pred zrkadlom musel skúšať„komerčný úsmev“, že mu od bolesti tŕpli ústa. Dve dopoludnia ho dokonca ničili na tréningoch sebaobrany a riešenia krízových situácií v dave bojovou metódou Krav Maga. Na ﬁremnom seminári sa silou-mocou stmeľoval kolektív, no pre Martina bolo azda ešte náročnejšie, že sa každý večer končil ožieračkou.

Roku 1991 sa pri Hainburgu zrazil čln rakúskych colníkov so sovietskym plavidlom – traja mŕtvi. Roku 1996 sa neďaleko elektrárne Freudenau potopil slovenský remorkér Ďumbier a osem z deviatich lodníkov zahynulo. V lete 2004 nemecká výletná loď narazila do  piliera viedenského Ríšskeho mosta a devätnásť osôb utrpelo zranenia. V decembri 2005 sa pri rumunskej Braile po požiari potopil tlačný remorkér a všetci jedenásti muži na palube sa utopili. 21. augusta 2009 zhorela nemecká loď so stopäťdesiatimi pasažiermi na palube, no zahynul, našťastie, iba jeden človek. A desiatky ďalších dunajských katastrof, o ktorých musel naspamäť vedieť kde, kedy a hlavne prečo sa stali a ako sa im v budúcnosti vyhnúť. Na záver Martina z učiva prísne vyskúšali. V teoretickej skúške uspel. Teraz mal pred sebou záver tej praktickej.

„Nepreháňaj! Kde si bol tak dlho? Už mi tu bolo samej smutno…“ rozosmialo sa dievča.

„Čo je? Neblázni a poď! Ponáhľame sa,“ namietol.

„Prosím ťa, robím tu už tretí raz. Stačí nahlásiť výsledok a hotovo. Najímajú si nás z hereckej akadémie v Amsterdame. Celkom dobre platia, len škoda, že dolár šiel tak dole…“ odvetila a zapla vysielačku: „Našiel ma. Vypnite ten randál. Som ohučaná a z toho smradu sa idem udusiť.Váš nováčik je celkom šikovný. Trocha mu to trvalo, ale má zjavne talent.“

„To už je fakt všetko? Nemusím ťa brať von? Si si istá?“ spýtal sa vystrašene Martin. Cítil, že cieľ má na dosah.

„Hej. Ale môžeš ma vziať na ruky, odniesť na posteľ a naučiť ma dýchanie z úst do  úst,“ povedala a natiahla k nemu ruky. „A prestaň mi svietiť do  očí!“

Martin lapal po vzduchu. Vypol baterku a premeral si ju: mladá herečka s nápadne čiernymi očami, červenkastými lícami a našpúlenými perami.Vlasy sa jej lepili na čelo. Trošku sa v nepohodlnej polohe pretiahla a tričko jej natesno priľnulo k plným prsiam. Chvíľu zaváhal, zarazený ju nadvihol a odmerane ju pobozkal na líce.

„Hráš celkom dobre,“ povedal. „Choď radšej do  divadla. Čau!“ rozlúčil sa s ňou.

O dve hodiny sa v salóne konal záverečný žúr na oslavu ukončenia tréningu. Martina na úvod šéf tímu krátko predstavil prítomným a potom sa ho spýtal, či má rád výzvy. Jasné, že nemohol odpovedať záporne.

„Áno, veľmi,“ odvetil Martin.

Prvé dve slová, ktoré v novom zamestnaní vyslovil z vlastnej hlavy. Dovtedy len prikyvoval a opakoval, čo mu prikázali.

„Tak mi dovoľ, aby som ťa slávnostne vymenoval za riaditeľa. Želám ti vo funkcii veľa úspechov na prospech celej ﬁrmy American Danube Cruises!“ zvolal šéf.

Martin naňho neveriacky zízal a prevzal dekrét plný zlatých písmen. V tej chvíli sa z neho oﬁciálne stal Cruise Director, čiže riaditeľ plavby. No nenamýšľal si bohviečo, pretože sa vzápätí dozvedel, že honosnými názvami pre podradné džoby sa to tu len tak hemžilo. Riaditelia rástli v ADC ako žihľava pri plote. Vo ﬁrme sa aj chyžná nazývala Chairwoman of Housekeeping, plavčík zasa Chief Nautical Oﬃ cer a posledný strojník General Engineer Commander.

Na párty potokom tiekol bourbon, na účet Chicaga. Martin spoznal svojich kolegov: od troch dôstojníkov cez recepčnú, kuchárov, lodníkov až po upratovačky. Pred očami mu deﬁlovala posádka lode MS America. Dával si s pitím pozor a ostatní naozaj vyzerali oveľa horšie ako on, tackali sa rozgajdaní a ožratí – alebo to iba hrali? Niečo sa mu na tej situácii nezdalo.

Najviac ho desil oltárik uprostred steny, venovaný najmladšiemu O’Connorovi, dedičovi ADC. V stredu sa mladík dokonca zhromaždeniu prihovoril cez videoprenos z Chicaga na marketingovej omši. Prejav všetci vynášali do  nebies, no Martinovi sa videlo ručne šité sako výrečnejšie ako samotný O’Connor. Ešte väčšiu výpovednú hodnotu mal najširší zlatý náramok, aký kedy Martin videl na mužovi, obopnutý okolo ľavého zápästia. Po každej majiteľovej motivačnej hlúposti sa v miestnosti ozvalo súhlasné zašumenie a potlesk. Zdravá červenkastá farba tváre a jasné modré oči odvádzali myšlienky skôr na jachty ako na riečne lode. Ešte aj na žúre, keď zamestnanci prechádzali okolo jeho fotky, na okamih mlčky zastali. Ktosi sa pochválil, že si s O’Connorom minulý rok v Bazileji podal ruku, a ostatní mu gratulovali.

Pred polnocou sa posmelený Martin Roy predstavil aj kapitánovi, ktorý sa volal Atanasiu Prunea.

„Čo by sa stalo, keby sa to dialo naozaj?“ spýtal sa.

„Nerozumiem. Čo myslíš?“ opáčil kapitán, ktorému sa už plietol jazyk.

Martin zvláštnejšieho človeka ešte nevidel. Od prvého dňa mal podozrenie, že s tým mužom niečo nie je v poriadku, ale už sa do  práce natoľko zainteresoval, že v sebe tú myšlienku radšej ututlával. Nik z posádky nevzbudzoval takú dokonalú ilúziu ďalekých plavieb ako Atanasiu. Na lodiach pracoval dvadsaťpäť rokov, na pobrežných stredomorských aj na najväčších zaoceánskych. Mal výzor melancholického obra, okolo očí spleť vrások a tvár ošľahanú vetrom, spálenú slnkom všetkých zemepisných šírok a poznačenú neúprosným časom. Nemal vzdelanie ani výnimočnú inteligenciu – čomu vďačil za to, že dosiahol vedúce postavenie? Možno svojej trpezlivosti a zdraviu. Odslúžil si dva roky po sebe bez dovolenky aj péenky a takýto prístup si ADC cenila nadovšetko. Firemné predpisy dodržiaval ako sektár. V servilnosti sa mu nevyrovnal nikto. Vyšvihol sa z plavčíka až do  najvyššej funkcie. S takou húževnatosťou sa dá zarobiť a on celý život postupoval od menšieho bohatstva k väčšiemu. Školiteľ dával Atanasia do  úmoru ostatným za vzor.

„Predsa nejaká katastrofa… Oheň… Voda… čo ja viem – všetko, čo sme trénovali,“ vysvetlil Martin.

Len čo to vyslovil, kapitána striaslo od hnevu. Dôkladne si Martina premeral – zjavne mu nedôveroval.

„Počúvaj, na to radšej nemysli a už vôbec nie na takomto mieste. Ľudia na lodiach sú poverčiví a o istých veciach sa nerozpráva… To sa nauč, inak ťa crew neprijme medzi seba. Dobre, chlapče? Rozumieš mi? Ako sa voláš?“

Martin sa ešte raz predstavil.

„Pre kapitána je hriech, keď čo len škrabne dno lode, ktorá sa plaví pod jeho velením. Firma sa to možno ani nikdy nedozvie, ale človek na to nezabudne, nesie sa to s ním navždy, je to úder priamo do  srdca. Stačí jediný dotyk so zemou, čo i len zaškrabnutie plechom, a stroj sa zatrasie až do  útrob. Viem, o čom hovorím, zažil som to a stále na to spomínam, sníva sa mi o tom, v noci sa na to budím a myslím na to, rozoberám to zo všetkých strán. Takže ty o lodiach nevieš nič?“ „Nie, zatiaľ nie, ale chcem sa to naučiť. Už som aj začal. O Dunaji som čítal všetko, čo sa dalo zohnať.“

„To si len myslíš. Never knižkám. Určite si namýšľaš, aký si sčítaný. To všetko môžeš zabudnúť. Začneš odznova. No rád by som vedel, prečo niekto ako ty chce ísť na loď? Nevyzeráš ako typickí kandidáti. Celé je to trocha podozrivé, ten tvoj záujem – nie? Dúfam, že ťa nehľadá polícia. Neukradol si nič? Nekšeftoval si s drogami? Nefetuješ? Priznaj sa!“

Martin protestoval, že nič také nemá na svedomí ani v pláne.

„Prepáč, že tak nalieham. Ale keby si klamal, mohlo by to mať vážne následky. Nielen pre teba, ale aj pre celú loď.“

„Hovorím pravdu,“ odvetil Martin.

Ohromila ho zvučnosť Atanasiovho hlasu, lebo ešte pred chvíľou sa mu zdalo, že nedokáže ani len artikulovať. Starý námorník mal plno predsudkov a rád skúšal dôveryhodnosť svojich zamestnancov.

„A vy…? Máte manželku? Alebo rodinu?“

„Námorníci nemajú manželky, skôr vdovy, pre ktoré žijú a zarábajú. Deti, našťastie, nemám, aspoň o nijakých neviem. A ženské nájdeš v každom prístave, ak ťa to zaujíma.“

„Prečo ste sa na Dunaj vôbec vydali?“

„Aby som zarobil prachy, to je jasné. Čo si si myslel? Si si celkom istý, že chceš ísť na loď?“

„Určite!“

„Tak potom dobre, platí. Tu máš, vypi si. Na! A tykaj mi!“ navrhol kapitán a ponúkol mu štamprlík naplnený až po okraj. Martin exol a mal dojem, že všetko, čo sa za týždeň o bezpečnosti naučil, v tej chvíli zabudol.

1. PREMENA

Prvú noc na ceste sa mu snívalo o prameni Dunaja. Nemecké mestečko Donaueschingen navštívil jediný raz v živote. Veľtok sa začína ako trocha väčšia mláka v zámockom parku kniežat Fürstenbergovcov, v nádrži z bieleho mramoru, ktorá sa podobá kolíske, obkolesenej sochami. Vyviera z jedného západného svahu Čierneho lesa, ale aj z hlbín európskych dejín. Vzniká sútokom dvoch potokov Brege a Brigach a na začiatku má skutočne modrú farbu.

Podľa povesti sa unaveným rímskym vojakom nechcelo predierať temnými lesmi ku skutočnému prameňu, ktorý zostával po stáročia podobne tajomný ako začiatok Nílu, a označili zaň toto zvláštne miesto. Tenký prúd vody padá ako priezračné tekuté striebro. Dunaj vyráža východným smerom cez pohorie Švábska Jura, cez priepustné horniny v kopcoch, kde sa v Immedingene naraz stratí do  podzemia, zmizne z povrchu zemského a vynorí sa až o dvanásť kilometrov ďalej.

Martin v sne nalieval na prameň masy betónu a tlačil vodu nazad do  podzemného bazéna. No Dunaj sa nepoddal, vždy znova sa vzchopil a prerazil kryt. Pridal ďalšiu vrstvu. Voda si však zakaždým našla únikovú cestu, bublala novými gejzírmi, vyhadzovala kamene a mlela jarky, až ho celého zaliala. Prehadzoval sa na posteli, chúlil sa pod perinu a každú chvíľu sa preberal. Dlhú cestu v spánku absolvoval za jediný okamih a celý Dunaj dokázal nabrať do  dlane.

Prebudil sa mokrý a unavenejší než včera večer. Ihneď otvoril oči, vstal a ponáhľal sa. Rýchla sprcha, obliecť sa a bez raňajok na taxík. Pasažierov vyzdvihoval na medzinárodnom letisku Franza Josefa Straussa v Mníchove. Hneď po príchode do  haly odomkol prenajatú ﬁremnú bezpečnostnú schránku. Vytiahol kartónové plagáty aj drevené dosky a postavil si na určenom mieste malý, ale aj tak dosť trápny uvítací pult s logom cestovnej kancelárie American Danube Cruises, lokálnej dcéry American Global Cruises. Na obrázkoch sa škerili dôchodcovia omladení v graﬁckých programoch a Dunaj majestátne tiekol cez Budapešť plnú šťastných starých ľudí. Tváre na plagátoch vyzerali asi tak prirodzene a maďarsky ako bizón uprostred kaviarne Gerbeaud.

O ﬁrme ADC sa toho už popísala celá hŕba, dobrého aj veľmi zlého. Faktom je, že vlastnila na Dunaji deväť lodí a ovládala celý tok v luxusnej triede. Materská spoločnosť operovala na piatich kontinentoch, zameriavala sa najmä na generáciu dôchodcov a ročne prepravila vyše dvestotisíc ľudí. Patrila známej obchodnej dynastii O’Connorovcov z Chicaga, ktorá sa rozrástla na globálnu akciovku a nadnárodný koncern a z riek vyťažila bezodné more peňazí. Administratíva zaplnila mrakodrap, ale zato vedenie každý rok kategoricky odmietalo pribrať na loď akúkoľvek pracovnú silu. Priezvisko O’Connor poznali v Európe všetci správcovia lodných dokov a kapitáni, ktorí sa plavili na riekach, ale nemenej silné zázemie si ﬁrma vybudovala v Číne, v Austrálii, v Egypte aj doma v USA.

O siedmej ráno na začiatku augusta mal Martin Roy pred sebou veľmi dlhý deň. Na privítanie hostí nosil svetlé plátené nohavice a košeľu rovnakej farby s krátkym rukávom. Neznášal povinnú veľkú menovku v zlatom rámčeku, tiež obrandovanú ADC. Oblečenie pre každú pracovnú situáciu prísne určovali ﬁremné predpisy, jednotlivé kusy si však zamestnanci museli nakupovať sami. Konzervatívnejšia móda azda ani neexistovala.

Aby sa šetrili náklady, ﬁrma hromadne objednávala zásadne najlacnejšie letenky a takmer vždy dochádzalo k veľkým meškaniam a stratám batožiny. Turisti prichádzali zo všetkých kútov USA. Niektorí museli prestupovať aj tri-štyrikrát, čo v ich veku veštilo katastrofu.

Na letisku vládol ruch. V noci vraj vypadli počítače, čo spomalilo činnosť kontrolnej veže a dominovým efektom spôsobilo meškanie mnohých nasledujúcich spojov. Aj cestujúci, ktorí by za normálnych okolností nemali byť prečo nervózni, strácali teraz nervy, ovievali sa pokrčenými palubnými vstupenkami a upotenými výtlačkami novín. Martin sa snažil čítať rukopis, aby využil čas, ale ťažko sa v tom zhone a hluku sústredil. Navyše musel sústavne pozerať za automatické dvere, či sa už v diaľke pri výdaji batožiny nezjavili jeho ľudia. Každú chvíľu sa díval na digitálnu tabuľu a kontroloval aktuálny stav. Podľa zoznamu príletov mali tí, ktorí prestupovali na londýnskom letisku Heathrow, doraziť každú chvíľu.

Prvý deň s novými cestujúcimi považoval za zlomový. Martin sa v to ráno prerodil na svojho dvojníka. Tento divadelný ťah, psychologickú mágiu, za tri roky vypracoval – s pomocou ﬁrmy – takmer do  dokonalosti. Letisko ako medzipriestor medzi dvoma svetmi sa na ten prechod ideálne hodilo.

Začal tým, že nasadil komerčný úsmev. Potom sa mu zmenil hlas, nervózna kadencia prejavu sa upravila do  ľahkosti, aj roztržitosť v gestách zmizla, a nahradila ju ráznosť a presnosť naučená na kurzoch. Stal sa z neho iný človek, ktorý takmer nečítal beletriu, miloval šport, americkú rockovú hudbu, ﬁktívnu snúbenicu a rodičov, ktorí odrazu opäť žili a hovoril s americkým prízvukom. Používal len dĺžkové miery palec a míľa, o nafte hovoril v galónoch, o váhe v librách a teplotu udával vo Fahrenheitoch.

V širokých dverách sa objavili prví turisti. Rozpoznal ich okamžite a navyše mali mnohí – ako im telefonicky odporučili už doma – okolo krku menovky s neodmysliteľným logom cestovky. Dvojice dôchodcov na prvý pohľad prezrádzali svoj americký pôvod, iné sa snažili pôsobiť európskejšie, alebo aspoň tak, ako si európskosť predstavovali. Starci a stareny kŕčovito zvierali vozíky dovysoka naložené ťažkou batožinou. Buď uplácali letiskových pomocníkov, pretože nevládali náklad tlačiť, alebo sa s ním horko-ťažko vliekli.

Prvý mužíček, ktorý k Martinovi dorazil, drobný Newyorčan Erwin Goldstucker, mal zbrázdenú tvár a na hlave úbohé chumáče. Zostarol tak, že skoro zmizol, ale niečo nehmatateľné mu dodávalo dôstojnosť. Pri chôdzi si pomáhal bielou slepeckou paličkou.

„Dobrý deň! V mene cestovnej kancelárie American Danube Cruises vás srdečne vítam na dovolenke, ktorá, verím, bude najkrajšou vo vašom živote. Moje meno je Martin Roy a mám vašu cestu organizačne na starosti. Ďakujem vám, že ste si vybrali našu spoločnosť, pre ktorú s hrdosťou pracujem. Prosím vás teraz o trocha trpezlivosti, len čo sa dostaví dosť ľudí pre jeden autobus, zamieri celá vaša skupina priamo na loď!“ uvítal ho Martin.

Ďalší muž, Jeffrey Rose, pochádzal z Michiganu a s výnimkou trsu tvrdých sivých myšacích vlasov uprostred hlavy celkom oplešivel. Oči mu slzili a tvár nadobudla v letiskovom osvetlení mŕtvolný odtieň. Letargické pohyby sa nevyznačovali nijakou silou.

„Už sme v Európe?“ spýtal sa Jeffrey.

„Presne tak, pristáli ste v Mníchove, v Bavorsku,“ odvetil Martin.

„Chvalabohu,“ odvetil Jeffrey. „A oslovuj ma Jeff. Tak mi hovoria aj v našom klube Anonymných alkoholikov.“

„Dobre, Jeff.“

Jeffova žena Ashley musela byť kedysi pekná, no celá sa scvrkla a zvráskavela.

„Prosím ťa, pije sa na tej lodi?“ spýtala sa Ashley.

„Myslíte alkohol? Pije,“ priznal Martin.

„Myslela som si. Čo už, budem na muža dávať pozor.“

„Rád vám pomôžem. S alkoholikmi na lodi mám bohaté skúsenosti,“ zašepkal.

Martin zopakoval svoje privítanie a už sa naňho valili ďalší turisti. Náročná a zradná práca ho čakala celý deň. Pasažieri prilietali na smrť unavení, hladní, smädní, potrebovali ísť na záchod, zobrať lieky a hlavne sa všetkého panicky báli: počasia, eura, vreckárov, nevoľnosti z časového posunu…

Koniec ukážky