Ivana Klein

Milujem ťa na smrť

(ukážka)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Ivana Klein, 2013
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2013
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
www.marencin.sk marencin@marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2013
Jazyková úprava Monika Maťušová
Sadzba Marenčin Media
360. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-198-0 (brož.)
ISBN 978-80-8114-278-9 (ePub)

1. kapitola

Vysoké, štíhle stromy sa týčia až k nebu. V diaľke počuť zurčiaci potôčik, ovzduším sa nesie vtáčí spev. Slnko príjemne hreje. Celá krajina je akoby vystrihnutá z rozprávky. Pokojný dojem nemej nádhery narúša ľudské telo. Je to telo ženy, nehybne ležiacej na machovej pokrývke. Leží na bruchu, slnečné lúče jej dlhým rozstrapateným vlasom prepožičiavajú zlatý lesk. Pôsobí, akoby splynula s prírodou, akoby bola zakliatou vílou okolitého lesa. Nikto nevie, ako dlho tu leží, ani to, ako sa sem dostala. Len nemé stromy sú svedkom udalosti, ktorá ju na toto miesto priviedla. No tie nevyzradia žiadne tajomstvo. Je mŕtva? Nie, jej srdce slabo bije. Celkom sa prispôsobilo pokojným zvukom prírody. Tichosť a nehybnosť krajiny naruší nepatrný pohyb. Žena otvorí oči. Prvé, čo uvidí, je zelená tráva. Opatrne sa posadí a zmätene sa obzerá okolo seba. Kde som? Čo tu robím? napadne jej. Dotkne sa hlavy a zvraští tvár. Au, poriadne ma bolí. Musela som sa udrieť, zisťuje, keď sa jej na ruke objaví zaschnutá krv. Skúmavo si prezerá nohy. Sú doškriabané a samá modrina. Nemôžeš tu dlhšie zostať, nalieha na ňu vnútorný hlas. Musíš ísť ďalej. Ale kam? Vzápätí sa zarazí. Kam mám ísť? A ako som sa sem dostala?

Teraz však nie je čas premýšľať. Pomaly vstane, naozaj pomaly, lebo cíti slabosť. Točí sa jej hlava, v ústach má púšť. Podíde k potoku, opatrne si kľakne a nakloní sa. Vtom uvidí tvár neznámej ženy. Pozerá na ňu veľkými vystrašenými očami priamo z hladiny potôčika. Zvedavo si ju obzerá. Má mierne opuchnutú tvár, natrhnutú peru a obrovskú modrinu. Kto je to? Zľakne sa a prudko sa otočí. No nik za ňou nestojí, je celkom sama. Nemé ticho občas preruší vtáčí štebot. Uvedomí si, že sa pozerala sama na seba, na svoj obraz.

Prečo som, preboha, nevedela, že som to ja? Že sa pozerám na seba? Neveriacky hľadí na svoj obraz a prudko sa jej rozbúcha srdce. Čo sa to deje? Čo sa stalo? Hlavou jej víria otázky, na ktoré však nepozná odpoveď. Napokon sa napije čistej vody. Pre jej vyprahnuté ústa je to doslova úľava. Naberá vodu do rúk a umýva si tvár. Už jej je trochu lepšie. Hlava sa až tak netočí.

Vstane, no nevie, kam má ísť. Automaticky vykročí, netušiac, kam príde. Len jedno vie. Nemôže tu zostať dlhšie. Cesta ju vedie listnatým lesom, ktorý sa jej zdá nekonečne dlhý. Opäť to strašné ticho. Jediné, čo počuje, je tlkot svojho srdca a šuchot uschnutej trávy pod nohami. Čím väčšie obavy sa jej zmocňujú, tým je ten tlkot intenzívnejší. Po polhodine chôdze pocíti únavu, telo má ešte slabé. Opäť sa ozýva bolesť hlavy. Keď si už myslí, že to ďalej nevydrží, les začne rednúť. V diaľke uvidí slabé slnečné lúče, prenikajúce hustým lesom. Určite idem správnym smerom. Táto myšlienka ju nakopne a prinúti slabé telo do rýchlejšej chôdze.

Konečne som z toho strašného lesa vonku, poteší sa. Porozhliada sa po okolí a v diaľke zazrie siluetu obrovského domu. Je to pomerne veľká a moderná stavba. Jednoposchodový dom s terasou a rozsiahlym pozemkom, učupený v lone prírody. Žena si so záujmom prezerá tento neobvyklý úkaz. Poschodie celého domu je presklené. Ani v najtajnejšom sne by mi nenapadlo, že tu niečo takéto objavím. Akoby som kráčala rozprávkovým lesom, na konci ktorého ma čaká zázračný domček, pomyslí si. Ešte dobre, že som naň narazila, hlavne teraz, keď sa už zvečerieva. Len dúfam, že tam nenatrafím na nejakého strigôňa, zaškerí sa napriek bolesti. Snáď mi niekto pomôže. Neviem si predstaviť noc vonku v prírode, pokračuje v úvahách. Od vyčerpania ledva stojí na nohách, potáca sa ďalej smerom k domu. Už nevládze kráčať, zakopne a zrúti sa na zem. Všetko okolo nej sa točí a rozmazáva. Zatvorí oči a stráca vedomie.

2. kapitola

Slnečné lúče slabulinko prenikajú do tmavej miestnosti. Bránia im v tom masívne závesy. Dominantou izby je veľká posteľ, ktorá zaberá značnú časť miestnosti. Vedľa nej sa na drevenej dlážke vyníma perzský koberec, drahý a príjemne mäkký. Pri okne stojí malý drevený stolík v barokovom štýle, na ktorom je váza s čerstvými kvetmi – červenými ružami. Celá izba dýcha minulosťou. Na stene oproti posteli visí obraz v zlatom ráme. Z neho sa na útulnú miestnosť pozerá mladé dievča. Je nezvyčajne krásne. Dlhé zlatisté kučery jej lemujú zaujímavú tvár. Spod hustých mihalníc pozerá krásnymi veľkými očami. Pôsobí priam étericky. Ako dievča z dávnych dôb, ktoré sa po nociach túla domom a hľadá stratený pokoj. Jej pohľad pôsobí trochu ustráchane. Vo veľkých tmavých očiach akoby sa miešal strach a zvedavosť zároveň.

To bola prvá vec, ktorú som uvidela, keď som sa prebudila. Chvíľu som si fascinovane prezerala obraz. Nemohla som od neho odtrhnúť oči. Od tej dievčiny, jej tváre. Zdala sa mi veľmi povedomá. Kto to len môže byť? Poznám ju? A kde to vlastne som? Až vtedy som si prvýkrát uvedomila, že sa nachádzam na neznámom mieste. Pomaly som sa rozhliadala. Izba, v ktorej som spala, mi bola úplne cudzia. Moje oblečenie bolo úhľadne uložené na malej skrinke neďaleko postele. Na sebe som mala krátku nočnú košeľu. Čo sa včera stalo? hútala som.

Opatrne som vstala a začala si dôkladne obzerať miesto svojho pobytu. Izba na mňa pôsobila útulne a tak trochu starodávne. Nábytok bol dokonale zladený, tvoril jednoliaty celok. Na nočnom stolíku pri posteli bol nachystaný džbán s čajom. Naliala som si a osviežila sa ním. Už som sa cítila oveľa lepšie. Úplne ma opantalo miesto môjho pobytu. Súčasťou izby bola malá kúpeľňa s veľkým zrkadlom, oddelená dverami. Ani neviem prečo, pocítila som potrebu pozrieť sa do zrkadla. Bolo to zvláštne, nevedela som si predstaviť svoj výzor. Čo mi asi prezradí zrkadlo? Najprv som doň len so strachom nakukla. Ako asi budem vyzerať? Trochu som sa toho obávala. Nabrala som odvahu a nastavila svoju tvár pravde. Obraz, ktorý sa mi naskytol, ma prekvapil. Pozerala sa na mňa žena, mimoriadne pekná. Súmernú tvár s veľkými zelenými očami, plnými, pekne krojenými perami a rovným nosom, zdobili husté mierne vlnité zlatisté vlasy. Vtedy mi napadlo, že som svoju tvár už predsa videla. Na tom obraze v zlatom ráme. Áno, istá podoba tu bola, určite. Len žena na obraze sa mi zdala krajšia. Chvíľu som si obzerala zaujímavý obraz. Až neskôr som začala skúmať veľkú modrinu, škrabance a natrhnutú peru. Opatrne som sa jej dotkla. Au, ešte bolela. Teda, zranila som sa nedávno. Ako som rozmýšľala, tak som rozmýšľala, nemohla som si spomenúť, čo sa vlastne stalo. Sadla som si na okraj vane a sústredila sa. No nič. V mojej hlave bola iba jedna veľká čierna diera.

Ani som nespozorovala, kedy prišiel.

„Dobré ránko, cítite sa už lepšie?“ pozdravil ma muž. Jeho postava celkom zaplnila malú kúpeľňu. Mužove hnedé oči sa na mňa priateľsky usmievali. Rukou sa prehrabol v strapatých orieškových vlasoch. Celkom fešák, premerala som si ho. No jeho tvár sa mi nezdala povedomá. Kto to len môže byť? Bola som úplne zmätená.

„Dobré ráno,“ odpovedala som. „Prezradíte mi, kde som?“ hodila som naňho spýtavý pohľad a napäto čakala na odpoveď.

Súcitne sa na mňa pozrel. „Ste v mojom skromnom príbytku. Našiel som vás neďaleko svojho domu,“ odmlčal sa.

Skromný príbytok? Ani by som nepovedala, pousmiala som sa v duchu. Izba, v ktorej som spala, bola zariadená starým nábytkom, ktorý má určite veľkú zberateľskú hodnotu. Ale zrazu sa mi trochu vyjasnilo. Áno, matne si spomínam, že ešte kým som upadla do mdlôb, uvidela som nejaký veľký dom. Teda, nesnívalo sa mi to. Aspoň na niečo si pamätám.

„Ste v poriadku?“ spýtal sa, keď som, ponorená do svojich myšlienok, nereagovala.

„Snáď áno,“ mykla som plecom, „až na to, že mi možno exploduje hlava.“ Nenormálne ma bolela.

„Nemusíte sa báť, včera bol pri vás lekár,“ snažil sa ma upokojiť.

„Hm? Lekár?“ mykla som sa. Na nič som si nespomínala.

„Vyľakal som sa, keď som vás našiel. Navyše, boli ste v bezvedomí a ešte aj doráňaná,“ povedal, akoby sa chcel ospravedlniť. Neustále si ma skúmavo prezeral. „Mám známeho, je vynikajúci lekár, tak som ho pre istotu zavolal,“ dodal.

„To je od vás milé, ďakujem. Pán... Ako sa vlastne voláte? Rada by som vedela, komu mám poďakovať.“

„Nerobte si starosti. To bola maličkosť,“ povedal a milo sa na mňa usmial. Jeho úsmev sa mi páčil. Muž predo mnou bol vysoký, urastený, no keď sa usmieval, pôsobil tak nevinne chlapčensky. „Ja som Peter,“ predstavil sa a podával mi ruku. „Tykajme si,“ navrhol.

„A ja som...“ vystrela som ruku smerom k nemu, no vzápätí som sa zháčila. Nevedela som, čo mám povedať. Začala som sa potiť. Bola som čoraz viac nervóznejšia. Vytušil moje napätie a očarujúco sa na mňa usmial. Neviem, či si myslel, že sa hanbím. Alebo som šialená, keď neviem svoje meno?

Vyštartovala som do vedľajšej izby a posadila sa na posteľ. Začala som horúčkovito premýšľať. Bože, ako sa volám?

Vystrašene som sa na neho zahľadela, keď pristúpil ku mne. Pohladil ma po pleci. „Deje sa niečo?“ spýtal sa ustarostene.

„Ja len...“ jachtala som. Chvíľu som neprítomne hľadela pred seba. „Neviem, ako sa volám,“ vypadlo zo mňa a zmätene som na neho civela.

Potichu si prisadol ku mne. Obrátila som sa k nemu a plačlivo sa spýtala: „Neviem, ako sa volám. Čo to znamená, čo sa to so mnou stalo?“ Hľadela som na neho, akoby mi to on mohol všetko objasniť.

„To je v poriadku,“ povedal povzbudzujúco, „my na to prídeme. Na čo sa pamätáš? Čo o sebe vieš?“ nabádal ma.

Ticho naplnilo miestnosť. Rozmýšľala som. „Neviem, fakt nič neviem. Neviem, ako sa volám. Ani kde bývam. Dokonca neviem ani to, prečo som tu.“ Pochytil ma nepokoj, začala som sa nervózne prechádzať po izbe a prudko som rozhadzovala rukami.

Peter vstal, oprel sa o stolík a prehovoril: „Len žiadnu paniku. Asi si dočasne stratila pamäť. Už som o tom počul.“ Pri jeho poznámke som sa zastavila. Srdce sa mi divo rozbúchalo.

„Stratila pamäť,“ zopakovala som, ledva ma bolo počuť. Pristúpil ku mne. Bol teraz jediný záchytný bod v mojom živote. Aj keď som o ňom nič nevedela. No bola som totálne stratená. Cítila som sa, akoby som uviazla na malej loďke v silnej búrke na mori. Peter pre mňa predstavoval záchranný stožiar. Podišla som k nemu ešte bližšie a tuho som ho objala. Potrebovala som cítiť istotu. Pohladil ma po vlasoch a pošepkal mi: „Všetko bude dobré.“

3. kapitola

Navrhol mi, aby som pár dní u neho zostala. Najprv som odmietala, nechcela som ho obťažovať. Aj tak pre mňa spravil už dosť. No naliehal. Argumentoval tým, že v celom dome býva sám a spoločnosti sa poteší. A že potrebujem pokoj, aspoň na pár dní úplne vypnúť. Navyše jeho známy Kamil je uznávaný lekár, nemusím sa ničoho báť. Dohliadne na mňa. Áno, toto všetko som si uvedomovala a jeho ponuka mi padla vhod. Dokonca som sa jej potešila. Kam by som vlastne išla? Veď ani neviem, ako sa volám a odkiaľ som. Nechcelo sa mi zháňať prechodné ubytovanie a riešiť môj problém, hlásiť sa na  polícii. Uvedomujem si, že by mi mohli pomôcť. Napríklad rýchlejšie odhaliť moju identitu. No to posledné, po čom som túžila, bolo absolvovať celý ten cirkus okolo toho. Vypočúvanie a tak. Nepotrebujem, aby sa moja tvár objavila v televízii, alebo v novinách. Nechcem sa stať hlavnou postavou programu „Polícia pátra“. Nie, to naozaj nechcem. Verím, že na všetko prídem sama. Že si čoskoro na všetko spomeniem. Navyše, niečo ma nútilo zostať. Neviem to vysvetliť, ale spoľahla som sa na vnútorný hlas. Veď potrebujem iba pár dní, kým sa dám dokopy. A Peter je ochotný mi tých pár dní poskytnúť.

Čakal na moju odpoveď. Naoko som predstierala, že chcem ísť preč, nájdem si hotel a niečo už vymyslím. Nechcem mu robiť starosti, trvala som na svojom. V skutočnosti som si nevedela predstaviť, kam by som išla. V hlave mi vládol totálny chaos. Zmietali mnou emócie strachu, zúfalstva, ale aj radosti. Áno, bola som rada, že som živá a fyzicky relatívne fit. Hoci ma znepokojovali škrabance, odreniny a modriny na mojom tele. Veď som si vôbec nepamätala, čo sa stalo. Ako som k nim prišla? Mohli byť spôsobené pádom? Alebo je za tým niečo viac? Intuícia ma ťahala k druhej možnosti. A to ma oberalo o pokoj. Mala som na sebe známky fyzického násilia? Áno, je možné, že som prišla s niekým do konfliktu. Ale s kým? A prečo? vŕtalo mi v hlave. Povedala som o tom aj Petrovi, no on ma neustále upokojoval. Tvrdil, že som sa určite iba pošmykla a doudierala sa pri páde. Neviem, či tomu veril, alebo sa ma snaží iba utešiť. Bola som s nervami v koncoch. Ako sa mi to mohlo stať? Prepadli ma? Napadlo mi, že človek, ktorý mi to mohol spôsobiť, môže byť nablízku. Čo ak ma hľadá? A prečo mi chce ublížiť? Naozaj som v nebezpečenstve? Cítila som, ako mi oťažievajú nohy, telom mi prešla triaška. Peter si všimol môj vystrašený pohľad.

„Všetko bude dobré. Určite si čoskoro na všetko spomenieš,“ utešoval ma. On ale nevidel do mojej hlavy a nevedel, čo všetko ma trápi.

„Zostaneš teda?“ pošepol a s napätím čakal na moju reakciu. Vycítila som jeho neisté rozpoloženie, aj keď sa snažil nedať to najavo. Ja som to však cítila, asi som dosť empatická.

„Ak teda tvoja ponuka stále platí,“ veľavýznamne som na neho mrkla a usmiala sa.

Naširoko sa usmial aj on. Tým krásnym úsmevom, pri ktorom sa mi podlamovali kolená, mi odpovedal. Hoci sa usmieval, zdalo sa mi, že som v jeho očiach zahliadla hlboký smútok. Možno aj to ma na ňom fascinovalo. Miešala sa v ňom mužnosť a zraniteľnosť zároveň. Priťahoval ma. Hneď, od prvej chvíle. Skrátka na tom chlapovi niečo bolo.

Usadili sme sa do pohodlných kresiel na terase, nalial mi pohárik červeného vína. Pripili sme si. „Na moju pamäť,“ povedala som.

„Na tvoju pamäť,“ zopakoval. Na jazyku sa mi rozlievala príjemná chuť vína. Pomaly som usrkovala lahodný nápoj a rozprávali sme sa, až kým nás chlad nevyhnal do domu. Nechcelo sa mi ešte spať, na to som bola príliš rozrušená. Dnešným dňom aj nemilým zistením. Moja pamäť ma odmieta poslúchať a ja som nevedela dokedy. Ale hlavne som nevedela, čo sa mi stalo. Hodila som na Petra prosebný pohľad a spýtala sa ho, či by nezostal so mnou. Chcela som sa rozprávať. Možno mi niečo napadne, utešovala som sa. Nadšene súhlasil. Usadil ma v obývačke, nalial vínko a odbehol priložiť do krbu. Praskot ohňa v otvorenom krbe vyčaroval romantickú atmosféru. Izbu naplnilo príjemné teplo.

„Myslím, že už som si na jednu vec spomenula,“ povedala som s úsmevom. Nadvihol obočie. „Sem s ňou.“

„Mám rada víno,“ zachichotala som sa. To už mi spomínané víno začalo mútiť hlavu.

„To je dobré zistenie,“ skonštatoval a usmial sa. Zasa ten jeho krásny úsmev, ktorým sa mi dostával pod kožu. Hoci sa na mojom tele črtali škrabance a väčšie či menšie odreniny, cítila som sa dobre. Celým vnútrom mi prechádzalo príjemné teplo a zohrievalo ma pri srdci. A nebolo to spôsobené väčším množstvom vína, ktoré sa mi podarilo vypiť. Predo mnou sedel pekný chlap a mne sa pod jeho pohľadom zrýchľoval pulz.

Vzal ma za ruku a odviedol do jeho spálne. Sadla som si na okraj postele a venovala mu krásny úsmev. Moje oči žiarili a zračila sa v nich túžba. V tých jeho som videla to isté. Posunul sa ku mne bližšie a objal ma okolo pliec. Pocítila som šteklenie v bruchu. Zdalo sa mi, že ho poznám celú večnosť. V tejto chvíli som svoju pamäť vôbec nepotrebovala. Zabudla som na všetky problémy. Nezaujímalo ma viac, kto som a čo sa so mnou stalo. Ba nemyslela som ani na budúcnosť. Boli sme tu len my dvaja a táto chvíľa patrila nám.

Chytila som ho za koleno, začala ho jemne hladkať a priblížila sa k nemu. Hneď mi odpovedal, pritisol svoje ústa na moje a začali sme sa zmyselne bozkávať. Najprv mi vyzliekol flanelovú košeľu. Bola od neho, mimochodom, pretože ja som nemala žiadne veci, iba jedny roztrhané šaty. Nezaostávala som ani ja, vyzliekla som mu bielu košeľu a jazykom prešla po nahej hrudi. Vzrušilo ho to. Skúmala som jeho telo. Všimla som si, že je dobre stavaný. Pri každom pohybe sa mu napínali svaly. Fascinovalo ma to. Milovali sme sa vášnivo pri slabom svetle mesačného svitu. Ani som nevedela, kde sa vo mne nabrala tá vášeň. Tejto noci som o sebe zistila ďalšiu vec. Bola som vášnivá milenka.

4. kapitola

Ráno ma zobudil rachot, vychádzajúci z niektorej z dolných izieb. Pomaly mi začalo dochádzať, čo sa stalo včera. Bože, čo som to vyviedla? Chytila som sa za hlavu. Začala som šmátrať po posteli, no zistila som, že už som sama. Miesto vedľa mňa bolo úhľadne upratané. Pedant, pomyslela som si. Poriadne som sa ponaťahovala ako mačka a  zazívala. Čo budem robiť? Odpovedať na túto otázku som zatiaľ nevedela. Naozaj som netušila, čo ďalej. Kam mám ísť? Na koho sa mám obrátiť? prichádzalo mi na myseľ. Bezradne som pokrčila ramenami. Pochytila ma úzkosť. Bol to dobrý nápad, že som tu zostala? Cítila som sa ako malé dieťa, ktoré sa stratí v lese a cestu domov nevie nájsť. Myšlienky a pochybnosti, ktoré mnou zmietali, ma začínali dusiť. Zdalo sa mi, že mi každú chvíľu exploduje hlava.

Neochotne som sa vykotúľala z postele. Prekvapilo ma, keď som na nočnom stolíku našla ženské oblečenie. Farebné tričko, úzke džínsy a značkové tenisky. Na moje prekvapenie mi sadli ako uliate.

Pobrala som sa do kúpeľne trocha sa ovlažiť. Na moje ďalšie prekvapenie som mala nachystanú toaletnú taštičku. Na poličke stáli dva parfumy. Zaujal ma ich dizajn. So zvedavosťou som sa pustila do skúmania kozmetickej taštičky. Obsahovala veľké množstvo rozličných tieňov, špirál, púdrov, leskov na pery. Intuitívne som si vyberala potrebné líčidlá a nanášala ich na tvár. Prekvapilo ma, ako šikovne viem s nimi narábať. Mejkapom som prekryla modrinu a ďalšie nepekné stopy, ktoré mi uštedril môj pád. S výsledkom som bola spokojná. Ak sa mi predtým páčil obraz ženy, ktorú mi ukázalo zrkadlo, teraz som sa na ňu nemohla vynadívať. Až po pár sekundách mi trklo, že som to ja. Schuti som sa zasmiala. Ešte mi chýba bodka na záver. Siahla som po parfume a nastriekala sa ním. Keď som zacítila kvetinovú vôňu, ocitla som sa nachvíľu v inom svete, na rozkvitnutej lúke. Idylický obraz preťala temná miestnosť.

Bola som v nejakom byte a začula som mužský krik. Reval na mňa. Nadával mi a silno mnou triasol. Nevidela som ho dobre, nedokázala som rozoznať jeho črty. Viem len, že mal vyholenú hlavu, čiernu koženú bundu a zlostný pohľad. „Kde si bola?“ kričal. Pocítila som strach. „Tak kde si bola? Hovor!“ podišiel ku mne, silno ma zdrapil a zatriasol. Srdce sa mi prudko rozbúchalo. Au, padla facka. Bolesť ma zlomila a padla som na zem. Chytila som sa za ústa a pozerala na rozzúrenú tvár muža, nebezpečne sa týčiaceho nado mnou.

Precitla som. Opäť som bola v kúpeľni. Od strachu som pokrútila hlavou a oprela sa o umývadlo. Obraz s chlapom sa rozplynul. Čo to malo znamenať? Nespomínala som si, čo to bol za byt a toho chlapa som už vôbec nevedela zaradiť. No bolo mi jasné, že som ho kedysi poznala. Čo som s ním, preboha, mohla mať? Snáď to len nebol môj... Prudko som pokrútila hlavou. Nie, nemohol mi byť blízky. Túto myšlienku som sa snažila zavrhnúť. Moja spomienka na minulosť mi na chvíľu a nečakane odkryla úsek z môjho života, ktorý mi bol veľmi vzdialený a nejasný. Hlodala vo mne zvedavosť a strach. Kto to len mohol byť? Neustále som nad tým premýšľala. Mala som podozrenie, no bála som sa ho vysloviť. Snažila som sa spomenúť si na niečo iné. No akokoľvek som sa snažila rozpamätať, moja snaha vychádzala navnivoč. Nič. Iba ten hrozný chlap a nič viac. Napokon som to vzdala a vrátila sa do izby.

Opäť som začula ten istý praskot, ktorý ma ráno zobudil. Vzbudilo to vo mne zvedavosť a pobrala som sa zistiť, čo sú to za zvuky. Zišla som dreveným masívnym schodišťom. Úzku chodbu na poschodí lemovali poľovnícke trofeje. Takže Peter je poľovník – zasa som sa o ňom niečo dozvedela.

Z kuchyne sa šírila vôňa  kávy a... Fuj! Čo tu tak strašne smrdí?! Niečo spálené. Ide to tiež z kuchyne. Petra som objavila pri kuchynskej linke, ako niečo vyvára. Podľa obrazu, ktorý sa mi naskytol, mi bolo jasné, že sa trápi. Vo veľkej kuchyni sa úplne strácal. Musela som potláčať smiech, nechcela som po tom všetkom, čo pre mňa urobil pôsobiť ako nevďačnica. A hlavne som oceňovala jeho snahu. Milé, keď robí chlap raňajky. Teda, ak sa o to aspoň snaží. Uškrnula som sa.

„Dobré ránko,“ hodil na mňa rozpačitý úsmev. Určite si všimol, ako si ho pobavene obzerám. „Nie som šikovný kuchár,“ pokrčil ramenami.

Bez slova som k nemu podišla a vzala mu z ruky panvicu. Nevedela som identifikovať, čo v nej bolo predtým, než sa pustil do prípravy raňajok. Nadvihla som obočie a nespúšťala pohľad z panvice. Opäť som musela potláčať smiech.

„Mali to byť volské oká so slaninkou,“ prehovoril previnilo. „Chcel som ťa prekvapiť,“ usmial sa. Naznačila som, aby mi podal panvicu. Poslúchol ma. Čierny obsah som hodila do koša a pustila sa do umývania panvice. Teda, ešte nie je jasné, či ju zachránim. Keď videl moju snahu, nachvíľu odbehol a vrátil sa s druhou panvicou.

„Keďže viem, aký som kuchár, mám viacero panvíc v zálohe,“ dodal s rozpačitým úsmevom.

„Daj ju sem, myslím, že u mňa bude vo väčšom bezpečí,“ vzala som ju a pustila sa do prípravy raňajok. „Podaj mi soľ,“ vyzvala som ho. „Inak by to bolo bez chuti.“ Išlo mi to od ruky. Myslím, že takéto základné činnosti jednoducho nezabudnete. Potešilo ma to, myslela som si, že budem na tom horšie. Že som zabudla úplne všetko, aj to, ako sa robí čaj.

Peter mi bol neustále v pätách a sledoval každý môj pohyb. „Myslím, že nabudúce mi to už neprihorí, keď mám takú dobrú učiteľku,“ vyhlásil. Rozosmiala som sa. „Ak považuješ prípravu volského oka za umenie, tak áno,“ pobavene som skonštatovala.

Keď som bola so všetkým hotová a moje kulinárske majstrovanie dopadlo oveľa lepšie ako Petrovo, usadil ma za dlhočizný stôl a sadol si ku mne. Obrovský stôl sa mi sem vôbec nehodil. Pôsobil trochu rušivo. Hlavne, keď tu Peter žije sám. Pustili sme sa bez slova do jedenia. Pri raňajkách som prehovorila ako prvá. Neviem, prečo bol ticho, namýšľala som si, že som sa včera možno príliš unáhlila. Vlastne, áno. Včera som to prehnala. Neviem, čo to do mňa vošlo. Strávila som noc s niekým, koho vôbec nepoznám. Hnevalo ma to. Snažila som sa obhájiť sama pred sebou. Mojou poľahčujúcou okolnosťou bolo prehnané množstvo vína, ktoré som vypila. Ale aj tak...

Nesmelo som začala: „Tá včerajšia noc...“

Priložil mi ukazovák na pery: „Pst, bola skvelá! Nič lepšie som dlho nezažil,“ celý sa rozžiaril.

Nezmohla som sa na slová, nechcela som túto debatu ďalej rozvíjať, tak som sa iba usmiala. „Ty tu žiješ sám? V tomto veľkom dome?“ ozvala som sa po chvíli, snažiac sa zvrtnúť reč na inú tému.

Prikývol. „Už je to dlho, ale kedysi to tak nebolo. Kedysi som nebol opustený.“ Odmlčal sa. Tvárou mu prebehla bolesť. Zaleskli sa mu oči, alebo sa mi to iba zdalo?

„Čo sa stalo, ak smiem vedieť?“ horela som od zvedavosti.

„Zomrela,“ povedal smutne a zvesil hlavu.

Zabehlo mi, začala som kašľať. Postavil sa a chcel ma pobúchať po chrbte. Posunkom som mu naznačila, že to nie je treba. Už beztak som sa cítila dosť trápne. V duchu som si nadávala do hlupaní. Ach bože, takáto reakcia. Rýchlo som ho súcitne chytila za ruku. „To mi je ľúto, nevedela som,“ dostala som zo seba, ešte stále trochu pokašliavajúc.

Položil príbor na stôl, odsunul nedojedené raňajky. „Už to bolo dávno. No čertovsky to bolelo. Bola jediná, ktorú som kedy miloval,“ zavzdychal a nepríčetne civel do steny za mojím chrbtom.

„Nehovorme o tom, ak nechceš. Niekedy nie je dobre oživovať staré rany,“ skonštatovala som, hoci som bola zvedavá. Nechcela som sa však rýpať v bolestivej minulosti. Potom som sa automaticky pozrela na oblečenie, ktoré som mala na sebe.

„Boli jej,“ povedal, keď zachytil môj skúmavý pohľad. Cítila som sa trochu zvláštne. Akoby ma veci neznámej mŕtvej začali zvierať. Asi vycítil moje pochybnosti, pretože rýchlo doložil: „No chcem, aby si ich nosila. Nie je to problém. Mám ich odložené, už celú večnosť.“

„Keď ja neviem. Predsa len, je to pamiatka tvojej...“

„ ...manželky,“ dodal potichu. Prekvapilo ma to. Nepovedala by som, že bol ženatý. A už vôbec nie, že je vdovec. Hoci, keď som sa pozerala hlboko do jeho očí, zračil sa tam potláčaný smútok. Snažil sa ho predo mnou skryť, no ja som ho videla.

„Ale ja fakt nemôžem,“ namietala som. Bolo mi nepríjemné nosiť jej veci. Nervózne som sa zahniezdila na stoličke. Svrbelo ma celé telo. „Hovorím ti, je to v pohode,“ zopakoval. „Chcem, aby si ich nosila. Manželke už nie sú na nič.“ Povzdychol.

„Ak si ich mal odložené ako pamiatku na ňu...“ zapochybovala som.

Rázne pokrútil hlavou. „V skrini sú už celú večnosť. Naozaj, nie je to problém,“ trval na svojom.

„Tak v pohode,“ naoko som súhlasila. Nepríjemného pocitu som sa zbaviť nemohla. Začínala som sa cítiť ako votrelec. Zmienka o jeho zosnulej manželke mi vŕtala v hlave. Horela som od zvedavosti. No túto tému som nechcela ďalej rozoberať. Hlavne keď som videla, aký smútok v ňom vyvolala zmienka o nej.

„Povedz mi ešte niečo o sebe. Kde robíš? Čo máš rád? Na to, že sme strávili spolu noc, o tebe skoro nič neviem,“ chcela som zmeniť tému.

„Pracujem ako architekt,“ prehovoril. „Celkom sa mi darí, navrhol som aj tento dom,“ rozhodil rukami a rozhliadol sa okolo. Vtedy som uvidela pýchu v jeho očiach. A mohol byť právom pyšný. Na svojom dome odviedol dokonalú prácu. „Odkedy som vdovec,“ pokračoval v rozprávaní, „nevyhľadávam veľmi spoločnosť ľudí. Kedysi sme viedli rušný spoločenský život. Ale odkedy odišla, niečo odišlo s ňou, skrátka, všetko stratilo zmysel. Mám zopár priateľov, ktorí sa mi neotočili chrbtom. Niekedy si spolu vyjdeme na pivo alebo na poľovačku. Myslím, že si si všimla trofeje na stene, hore na chodbe,“ nadhodil a kývol hlavou smerom hore.

Prikývla som. Doteraz som netušila, čím všetkým si musel v živote prejsť. A čo všetko musel vytrpieť. Našťastie, ja som nezažila tie hrozné pocity, ktoré mu gniavili dušu. Teda, aspoň v to dúfam, pretože na rozdiel od neho, ja momentálne žiadnu minulosť nemám. Ľutovala som ho, no nemohla som mu to povedať. Pri premýšľaní nad jeho životom som zosmutnela. Naznačila som mu, aby pokračoval v rozprávaní.

„Nič zaujímavé na mne nie je. Nič, čo by stálo za zmienku. Som rád sám a rád sa túlam prírodou. A čakám na niekoho, kto by mi pomohol vrátil radosť do môjho bezútešného života.“ Zdalo sa mi to? Alebo sa fakt na mňa zadíval s nádejou?

„A ty?“ vytrhol ma z myšlienok.

„Ja? Nemám ti čo povedať,“ pokrčila som plecami. „Veď vieš, že momentálne som žena bez minulosti,“ zasmiala som sa, aby som odľahčila napätie, ktoré viselo v miestnosti.

„Ani si neuvedomuješ, aká si výnimočná,“ nadhodil a nespúšťal zo mňa pohľad. Jeho slová ma uviedli do rozpakov. Keď som neodpovedala, spýtal sa: „Čo plánuješ? Myslím, čo budeš robiť ďalej?“

Opäť som len mykla plecami. „Úprimne povedané, nemám tušenia.“ Bezradne som pokrútila hlavou.

„Ak chceš, zostaň u mňa ešte zopár dní, dokým sa zorientuješ a tak,“ navrhol.

„Nechcem ťa otravovať,“ povedala som.

„Privítam tvoju spoločnosť, už dlho som bol sám,“ zahľadel sa na mňa. Trochu som sa zľakla, nechcela som sa zamotávať do vzťahu alebo niečoho podobného. Vlastne neviem, čo mi tým chcel naznačiť. Bol mi sympatický, to nepopieram. Ale nechcem si nič začínať, dokým nezistím, kto vlastne som.

Náš rozhovor prerušilo vyzváňanie mobilu. Peter sa na chvíľu vytratil preč. Chvíľu samoty narušili dotieravé myšlienky, ktoré nahlodávali môj pokoj. Snažila som sa ich odohnať nejakou činnosťou. Tak som podišla k drezu a pustila sa do umývania riadu. Začala som si pohmkávať nejakú pieseň, ktorej melódiu som zachytila z tíško vyhrávajúceho rádia.

„Musím súrne odísť, volal klient,“ zahlásil Peter. „A to nemusíš.“

„Čo?“ nechápavo som sa naňho pozrela.

„Ten riad,“ pobavene sa uškrnul. „Tam je umývačka,“ pokynul smerom k nej.

„To nie je problém,“ neprestávala som v umývacej činnosti.

Usmial sa. „Len veľmi nerád, ale na chvíľu ťa musím opustiť. Zatiaľ sa poobzeraj po dome, niečo si prečítaj, mám veľkú knižnicu,“ ukázal smerom do obývačky. „A hlavne si dobre oddýchni, pospi si. Spánok ti prospeje,“ navrhoval.

„Žiaden strach, postarám sa o seba.“ Celkom mi prišlo vhod, že odíde. Potrebovala som byť sama. O všetkom nerušene porozmýšľať a trochu si to tu obzrieť.