Eva Urbaníková

Všetko alebo nič: Príbeh pokračuje

Elektronická kniha

Bratislava jún 2009

Copyright © Eva Urbaníková 2009

PROLÓG

Stručne o tom, čo sa zhruba dialo

V deň, keď sme krstili malú Vandu, pršalo. Teda, lialo ako z krhly. Kým som prešla tých pár schodov hore do kostola, bola som premočená ako myš, Vanda tiež, lenže tá nemala pod tenučkým bielym tričkom ani podprsenku, bradavky vošli o tri sekundy skôr ako ona a mladý farár sa v kuse zajakával, ako na ňu s malou Vandou v náručí pozeral... Počas krstu. Super. Mama si to všimla, vlastne všetci si to všimli, možno boli aj trošku pobúrení, teda všetci okrem môjho brata, ktorému sa to páčilo, lebo nevedeli, že Vanda si tento outfit pripravila ako malú pomstu pre iného farára. Staršieho, arogantnejšieho, ktorý rodný list malej Vandy odložil na kraj stola so slovami:

„Nemôžem pokrstiť dieťa, ktoré nemá otca.

Toto dieťa otca má,“ povedala som pokojne. „Len s nami nežije.“

Dôležito prikývol, preložil si mobil z pravého rohu stola na ľavý a potom sa ironicky opýtal:

„Vy neviete, kto je jeho otec?“

„Vyzerám ako žena, ktorá nevie, s kým ide do postele?“

Len sa opovržlivo uškrnul. Možno preto, že v posteli len spáva.

„Tak prečo nie je uvedený v rodnom liste?“ vyzvedal.

„Lebo som sa tak rozhodla,“ povedala som prosto.

„Viete dobre, že dieťa má nárok na oboch rodičov, na lásku...“

„A na krst ešte,“ skočila som mu do reči. Neznášala som ten pocit poníženia, keď sa ľudia rýpali v mojom súkromí.

Farár zhlboka vzdychol, v očiach mal káravý pohľad, dokonca pozrel smerom ku krížu a mne sa zdalo, že sa za nás ospravedlňuje.

„Dieťa nebolo počaté v manželstve požehnanom v kostole, nespĺňa podmienky,“ nekompromisne pokrútil hlavou.

Tento starší farár.

Posol Boží.

Vanda, ktorá dovtedy mlčala a nervózne dupkala nohou, sa potichu spýtala:

„A tí ľudia, za ktorými chodíte až do pralesov v tramtárii, aby ste ich pokresťančovali, tí podmienky spĺňajú?“

Farára to trochu zmiatlo, lebo Vanda hovorila rýchlo a sotva ju bolo počuť. Nervózne si napravil golier.

„Krstíte Indiánov hlava-nehlava na konci sveta, kde Boh ani nemá cestu, a odpálite ľudí, čo prídu priamo za vami v civilizovanom svete? Viete, čo by za to dali tí, čo predávajú Strážnu vežu?“

Pozrela som na ňu s uznanlivým úsmevom, bola naozaj pripravená. A pôsobila kultivovane. Jej otec, evanjelický kazateľ, nám hneď povedal, že táto misia bude ťažká. Lebo katolíci sú už takí...

„Cirkev nie je holubník, sestry,“ chcel uzavrieť debatu ten farár, ktorému sme nestáli ani za minútu navyše a ktorý mal v pláne z mojej mladšej dcéry urobiť bezbožníka. Okrem toho nie som jeho sestra, chcela som mu povedať, ale Vanda ma predbehla.

„Cirkev je firma ako každá iná,“ usmiala sa. Ešte stále kultivovane. „Tak povedzte, koľko u vás stojí krst dieťaťa, ktoré porodila prespanka?“

Pozrela som na ňu a zadržiavala smiech. Prespanka? Čo čítala v noci? Timravu?

Farár sa zatváril zhrozene. Oči mu znovu spočinuli na kríži. Ale iba na chvíľu. Potom pozrel na mňa, dal si záležať, aby mal v pohľade čo najviac opovrhnutia, a povedal sumu. Dosť vysokú.

Zreteľne a rýchlo.

Prikývla som, aby si to nerozmyslel.

„Dobre, dám kostolu peniaze ako sponzorský dar.“

Farár sa nebadane uškrnul. Vanda tiež.

„Mici, ty si taká dobráčka. On chce tie prachy pre seba, nepochopila si?“

To bolo pred tromi rokmi. Malú Vandu sme pokrstili, zmoknutí sme dorazili na obed na terasu, kde ponad stoly natiahli nepremokavé plachty, a rezňami so zemiakovým šalátom sme oslavovali vykúpenie dedičného hriechu... No a potom... potom išiel život ďalej. Keď mala Vanda rok a pol, otvorila som druhý, nový, veľký antikvariát v inej časti mesta. Veľká sláva to bola. Na chvíľu. Musela som ho zavrieť, lebo ľudia stále chodili do toho malého a starého v centre. Vraj ten vonia. A má atmosféru. Veď dobre, skúsiť som to mohla... Teo s Rišom sa mi smiali, obidvom som vyplatila po tisícke, lebo som prehrala stávku, a mesiac som im nosila kávu z kaviarne U Filipa oproti.

Odvtedy sa pri každom mojom inovatívnom nápade odvolávali na krach našej modernej pobočky. Nechaj ľuďom ich istoty, hovorievali. Nech to tu vždy nájdu v takom stave, v akom to nechali, keď odchádzali... Dobre, dobre, povedala som nakoniec, ale zaviedla som aspoň večerné čítania. Slovenskí autori, ktorí o to stáli, chodievali do antikvariátu čítať úryvky zo svojich románov a my sme ich potom, nimi vlastnoručne podpísané, predávali. Spolu s čokoládovými koláčikmi a levanduľovým čajom, ktorého vôňa zmiešaná s vôňou starých kníh sa nedala napodobniť... Sem- tam som z Londýna alebo z Prahy, kam som zabrúsila, doniesla originál nejakej svojej srdcovky. Odviate vetrom sme mali asi v dvadsiatich vydaniach, v piatich jazykoch, v paperbacku, v pevnej väzbe, s ilustráciami aj bez nich. Segalov originál Príbehu našej lásky z roku 1976 som našla v New Yorku v zastrčenom obchodíku a Charles Dickens mal u nás celú zbierku v originálnom balení... Antikvariát som zlepšila elektronickým vyhľadávaním titulov, to bolo jediné, čo mi moji predavači dovolili zmodernizovať, a zvonku som fasádu vymaľovala na fialovo-čierno, zdalo sa mi to útulné... A keď to bolo hotové, napísala som knižku. Takú útlu, malú. O láske. Páčila sa. Vanda sa tvárila zrútene, keď čítala čierne na bielom naše výstrelky, ale oči sa jej smiali. Povedala len:

„Dám to prečítať psychopatovi,“ čím myslela Aladára, a bežala za svojím novým objavom. Za maliarom, ktorý ju chcel maľovať nahú, ale keďže ona sa hanbila, sedela oblečená v košeli a on si jej holé telo musel domýšľať... Veď ten obraz tak aj vyzeral. Vanda ho zastrčila pod posteľ a tam sa na ňom kopili chumáče prachu.

Malá Vanda mala niečo vyše roka, keď som si uvedomila, že mi chýba chlap. Nie taký, čo by doma deťom prepínal telku z Minimaxu na správy a ohŕňal nosom nad brokolicovou polievkou s otázkou, či nie je mäso. Skôr taký, čo by trochu zdvihol hladinu adrenalínu v mojej krvi. Taký – na chvíľu. Zavalená prácou, starosťami o Lucku a malú Vandušku som na to nemyslela, ale keď som pri utieraní prachu na vrchných poličkách narazila na knihu Kámasútru, v mojom vnútri sa niečo pohlo. Veľmi intenzívne a veľmi nástojčivo.

„Chýba mi sex,“ povedala som na terase, kde sme s Edom a Vandou do seba narýchlo hádzali obed. „Konečne, drahá,“ vydýchol náš homosexuálny kamarát, ani na mňa nepozrel, sústredil sa na to, aby zo šalátu vybral všetky kúsky mäsa. „Už som si myslel, že si ochorela. To sa bývalým nymfomankám stáva.“

„Nebola som nymfomanka,“ namietla som.

„Za nymfomanku považujú každú ženu, ktorá má rada sex tak ako muži,“ hodila rukou Vanda a ukázala čašníkovi na prázdny pohár vína.

„A tá, čo ho má radšej?“

„Tá to už robí pre peniaze,“ pokojne nadviazal Edo stále bez toho, aby na mňa pozrel.

„Je mi jedno, za čo ma máte, je to so mnou zlé,“ napichla som kus Edovej kuraciny na vidličku a zjedla som ju. „Naposledy bol vo mne chlap, keď som zjedla puding doktora Oetkera.“

„To sa volá instantný sex,“ zasmiala sa Vanda bezstarostne. Lebo niekoho mala. Mrcha.

„Musíte mi pomôcť.“

„Ja sa s tebou nevyspím!“ zdvihla Vanda ruky. „Raz v živote stačilo.“

„Ani ja!“ Edovi skoro zabehlo a konečne na mňa uprel oči. Trochu zdesene.

„Vy ste spolu niečo mali?“ otočil sa potom na Vandu.

„Pozrite sa,“ naklonila som sa ponad stôl a ignorovala jeho šok. „Dni trávim v antikvariáte, popoludnia a večery so svojimi dcérami. Keď v noci spia, čítam knihy alebo vypĺňam kvízy na Facebooku. Už mi vyšlo, že v minulom živote som bola ovocie v Jogobelle, že nepatrím na túto planétu, že z domácich spotrebičov sa najviac podobám na fritézu a v teste, kedy zomriete, mi vyšlo, že minulú jeseň.“

Vanda vyprskla do smiechu, Edo spôsobne dojedol, odgrgol si do servítky a povedal:

„Uznávam, je to akútne. V piatok daj tie tvoje deti k mame. Pôjdeme von.“

A aj sme šli. Po dlhom čase zase v kluboch, kde revala muzika, cinkali ľadové kocky v drinkoch a kde dym z cigariet tvoril obláčiky tesne pod plafónom, lebo odsávanie nestačilo na víkendový nápor uvoľnených mravov.

„Musím si dať drink,“ povedala som, keď som na sebe zachytila pohľad chlapíka, čo fajčil cigaru v kúte, a v ruke som mala hneď dva. Jeden od Vandy. Jeden od Eda. Vypila som ich rýchlo a do vesela. Ako kedysi. Ne trvalo mi dlho spomenúť si, aké to je, tráviť piatkové noci v hlučnom bare.

„Take it easy,“ hučal mi Edo do ucha. „Hľadáš sex, nie lásku. Nejde o nič hlboké, ide len o pár centimetrov.“

„Nehovor so mnou, si nepriateľ,“ odtlačila som ho od seba. „Lovíš v tých istých vodách čo ja.“

„Keby si bola bisexuálka, mala by si to ľahšie. Dvakrát vyššia šanca,“ ukázal dokonalé zuby a išiel tancovať.

Ten žúr bol naozaj potrebný. Moje hormóny boli naladené tak revolučne, že po troch drinkoch sa všetci muži zmenili na Bradov Pittov a ja som sa odviazala ako za starých čias. Keď som nadránom sedela v taxíku smerom domov, mala som za sebou tanec s kučeravým krásavcom, ktorý si vypýtal moje číslo. Hneď po tom, ako som mu nedovolila, aby ma chytil za zadok. Som slušné dievča.

No a vykľul sa z neho sexuálny maniak. Voňavý, vynachádzavý sexuálny maniak. Stále chcel sex. Paráda. Nemala som nič proti, keď vám niekto povymetá pavučiny takmer po dvoch rokoch, takýto apetít len vítate. Teda, až do chvíle, kým to nehraničí so zdravým rozumom alebo s niečím, čo už nie je ani sexi, ani vzrušujúce, možno sa to ani nehodí do tejto knihy... Úporne sa snažil byť aj niečím iným ako sexuálnym partnerom, a to bola hrozná nuda. Brával ma do novej reštaurácie s morskými príšerami, bol to trochu snob, rád mi ukazoval, že na to má, a ja som jeho hru hrala, lebo som sa tešila na to, čo bude potom, keď už k tomu totiž došlo, bol sústredený, veľmi-preveľmi, a to bolo úžasné. Len zastával názor, že nebudeme otrokmi našich pudov, tak sa vždy, keď sme spolu, vonku navečeriame. Strašne to komplikoval, aby ma zaujal. Ale dobre. Vydržala som jeho primitívne nevzdelané filozofické monológy, ktorými ma ohuroval, hovoril o tom, ako by si ľudia mali adoptovať deti z Afriky, ako by sme sa mali šetrnejšie správať k našej planéte... Citoval politikov, ktorých mal rád, napríklad princa Charlesa, dával mi otázky, bol zvedavý na môj názor a ja som mu chcela povedať, do pekla, dožuj už tie gumené kalamáre z mraziaka, vezmi ma k sebe, dobre ma pretiahni a už netrep hlúposti! Zdala som sa mu rozkošná. Jéžiš, no dobre.

V ten večer som už ani nepredstierala, že sa chcem rozprávať. Bola som unavená, chcela som svoju dávku orgazmov a ísť spať domov. Čašníkovi som podala tanier a vypýtala si účet:

„Kávu, madam?“

„Nie.“

„Dezert?“

„Nie.“

„Môžem vám ponúknuť citrónovo-čokoládové...“

„Nie. Odchádzame.“

Sexuálny maniak si zapálil cigaretu, labužnícky vydýchol a usmieval sa, lebo sa cítil ako boh, a to sa mu často nestávalo. Bola som taká nedočkavá a taká natešená z toho, že nudnejšiu časť večera mám za sebou, že som si nevšimla čudné pohyby vo svojom žalúdku. V aute sa už prehliadnuť nedali, aj farba z tváre mi odišla, v jeho byte som nemohla ignorovať, že mi je zle. Z odporných drahých príšer, ktoré sa v kamióne cestou z Talianska či z ktorej prdele pokazili.

„Je mi zle,“ zašepkala som, zatiaľ čo mi nenásytne oblizoval bradavky a sťahoval nohavičky. Jasné, že to nebral vážne, lebo vedel, že mi je s ním v posteli až veľmi dobre, ale keď sa vzpriamil, aby začal byť naozajstným chlapom, vyletela som z jeho izby a do kúpeľne som to stihla len tak-tak.

„Si okej, Linda?“ opýtal sa zbytočne, počula som, ako sa jeho bosé nohy približujú a ako zastal tesne za mnou.

Stála som v predklone holá nad záchodom, išla zo mňa celá večera, víno a možno aj vnútornosti, mala som pocit, že zomieram, on sa oprel o vaňu, fascinovane ma sledoval, a keď som sa narovnala, povedal len:

„Počkaj, ostaň tak ešte chvíľu...“ Uprene pozeral na moje telo, pravou rukou makal o dušu a... urobil sa.

„Čo urobil?“ naklonil sa Edo na druhý deň na terase, akoby zle počul. Náramky na jeho ruke zaštrngotali.

„Počul si,“ odpila som si vína. „Normálne, bez zábran sa odbavil.“

„A ty si pred ním vracala?“ Vanda sa tvárila zhnusene.

„No, nie že by mi to robilo radosť, Mici, nie je to spôsob predohry, ktorý by ma rajcoval.“

„Fuj,“ povedala Vanda.

„To je celé? Fuj?“

„Už o tom nehovor,“ držal si ústa Edo. „Je to príliš osobné.“

„Zlatko, videla som tvojho vtáka, to nebolo osobné?“

„To nemôžeš porovnávať.“

„Na toto majú v Amerike terapeutov, kamaráti to počúvať nemusia,“ zapálila si Vanda cigaretu a plytko vydýchla.

„Takže, aby sme to zhrnuli,“ tvárila som sa, že ich nepočujem. „Chcela som ho len na sex, to áno. Ale čo keby som tam umrela?“

„Možno by ešte využil, že si teplá.“

„Mala som vedieť, že je to úchylák. Od začiatku bol divný. Stále sa ma v esemeskách pýtal, aké mám oblečené nohavičky...“

„To je teraz normálne,“ hodila Vanda rukou.

„Nosil tangáče.“

„Poznám viac takých,“ nebola presvedčená o jeho úchylnosti.

„A volal to tam dole že broskynka.“

„Ježiši, dobre!!!“

Ale veď svoj účel splnil. Mala som lepšiu farbu, viac energie a odľahlo mi, že som nezabudla, ako sa to robí. Párkrát sa ešte ozval, ale keď som mu aj po piaty raz povedala, že Lucia a malá Vanda majú chrípku, angínu, ebolu alebo čo, tak pochopil a africké dieťa si snáď adoptuje so ženou, ktorá má podobné ambície.

S Vandou sme stále bývali blízko seba. Ona v „našom“ starom byte so stolíkom poskladaným z amerických výtlačkov časopisu Vogue v obývačke, ja v byte, z ktorého som vyplatila Luckinho otca, ktorý sa medzitým rozviedol druhýkrát a dal si nastreliť vlasy, lebo plešina sa mu rozrástla na pol hlavy. Vanda stále čarovala s farbami. Začala pracovať aj pre módne mesačníky, ktoré ju uznávali a jej strelené kombinácie z kociek a pásikov opisovali ako odvážnu odpoveď konvenčnej elegancii. Sedávala v antikvariáte, zasypaná papiermi, časopismi, cédečkami s fotkami, a pri sebe mala vždy tri mobily, ktoré v kuse vyzváňali. Jeden svoj, jeden služobný a jeden, ktorý bol aktuálny pre súčasného milenca. Ten sa menil najčastejšie. Keď potom ochorel Aladár, muž, čo jej dal v živote zabrať najviac, starala sa o neho do poslednej chvíle. Nosila mu polievky, čo som varila pre svoje dievčatá, umývala ho v studenej nemocničnej vode, a keď zomrel, vykašľala sa na módne kreácie a navliekla sa do čiernej... Na môj vkus smútila dlho, Aladár bol skazený hajzlík, ktorý si s ňou robil, čo chcel, ale asi ho naozaj ľúbila inak ako ostatných, ktorí prešli jej životom.

Možno ako kotvu. Možno ako niekoho, komu sa nedostala úplne pod chlopne, čo ju žralo a nedalo jej definitívne sa na neho vykašľať... Nechala som ju, nech sa vysmúti sama. Nemá zmysel tlačiť ju do vesela, ak má v duši prázdno... A potom sa objavila pri našich dverách.

„Čo varíš?“ spýtala sa, lebo to voňalo sladko.

„Krupicovú kašu, dáš si?“

„Nie, mám 34 rokov,“ povedala, sadla si na balkón a len tak pozerala doďaleka. Keď moje dievčatá zaspali, sadla som si k nej, zapálila som dve cigarety a jednu som jej podala:

„Len nešlukuj, bude ti zle.“

Prikývla a povedala:

„Napíš knihu o pravde.“

„Ako?“

„O pravde. O tom, že ju nehovoríme. Že radšej žijeme v klamstve.“

„To je také klišé, Mici.“

„Nie je,“ plytko vyfúkla dym. „Nehovoríme pravdu ľuďom, ktorých máme radi.“

„Sprostosť.“

„Nosíme si pravdu v sebe, máme ju tam niekde schovanú, ale nehovoríme ju tým, čo by ju mali počuť.“

„Čo to ty máš dnes za náladu?“ naliala som dva poháre vína a jeden jej podala.

„Pozri, oplakávam psychopata ako svoju životnú lásku, a pritom dobre vieme, že keby dnes žil, točil by so mnou, len taký fukot.“

„A?“

„A ty mi nepovieš, aby som sa na to vysrala, aby som nesmútila za chlapom, ktorý mi viac ubližoval, ako ma tešil, a nepovieš mi, aby som žila ďalej...“

„Vandi?“

„Čo je?“

„Ty chceš ísť na rande s niekým novým a máš výčitky svedomia, však?“

Prikývla. Trošku sa usmiala. Odpila si vína.

„Neváhaj. Randila si, keď bol živý, on prekotil, čo mu prišlo pod ruku, nevidím dôvod, prečo by si mu mala byť verná teraz, keď leží na cintoríne.“

„Naozaj?“ opýtala sa neisto.

„Mám pridať?“

Prikývla.

„Pamätám si na stretnutie s dvomi dievčinami, ktoré vzal na to isté miesto vo Francúzsku ako teba, ktorým dal také isté šperky ako tebe, ktoré ohuroval najlepším portským a niekedy im, tak ako tebe, tri dni nedvíhal telefón, lebo bol na výlete so... štvrtou. Ak to dobre rátam.“

„Dobre, dobre,“ zastavila ma. „Ale ja som aj tak bola niečo viac...“

Vyfúkla som dym a zasmiala som sa.

„Nie, nebola. Bola si jedna z nich. Ovečka v košiari.“

„Nebola. Tiež som mu dala zabrať.“

„Uznávam, trochu neposlušná ovečka, ale ovečka.“

Hodila rukou.

„Nerozumieš tomu.“

„Kde je teraz tvoja túžba po pravde?“

„Ježiš, ty si teraz zase múdra...“ Zapípal jej jeden z mobilov.

Ten tretí. Milenecký. Prečítala esemesku a pozrela na mňa.

„Choď. Už si neznesiteľná,“ vypila som víno na dúšok.

S tichým roztopašným smiechom zahasila cigaretu.

„Nemám šaty.“

„Tak takto človek dopadne, keď je milý,“ vstala som. „Akej farby chceš?“

„To je jedno, len nech sú drahé.“

Vytiahla pudrenku, snažila sa zakryť si kruhy pod očami a vlasy si uvoľnila z dievčenského chvosta. Vrátila som sa z izby s modelom od Fera Mikloška. Bielo-zlaté letné krásne šatôčky.

„Ale dávaj pozor, musíš mi ich vrátiť,“ dávala som ich dole z vešiaka. „Keď pôjdem na rande ja, chcem ich mať na sebe.“

„Mici,“ chvatne sa s mobilom v ruke vyzliekala moja najlepšia kamarátka. „Keď sa ty od týchto dvoch krpcov vyberieš najbližšie na rande, budú sa nosiť skafandre.“

A bolo. Vanda bola vyliečená.

Najväčší pokrok urobil Edo. Ono to tak býva, homosexuáli, ktorých v kariére nezastaví rodina, ktorí si nemusia organizovať čas medzi blízkych a prácu, tí sú najlepší pracanti. Z klubu, v ktorom robil ako barman, odišiel do väčšieho klubu, kde bol šéfom barmanov, odtiaľ odišiel s ďalším barmanom, otvorili si vlastný bar, a keď ho potom oslovili v telke, aby im v teleraňajkách miešal drinky, stal sa celebritou. A potom ešte vegetariánom, lebo jeho frajer, tiež barman, bol aktívny ochranár prírody a Edovi bolo zrazu ľúto všetkých zvierat, ktoré mávame pravidelne na tanieri.

„Ty už akože nikdy nebudeš jesť mäso?“ pýtala som sa ho na terase, kde jedol paradajky, vajíčko a ryžu.

„Nie.“

„Šunku?“ opýtala sa Vanda.

„Nie.“

„Slaninku?“ pridala som.

„Nie.“

„Ani biftek?“

„Nie. To všetko je zo zvierat.“

„Ale tie zvieratká sú chutné,“ smiala sa Vanda a Edo ju s prehľadom ignoroval. My sme zas ignorovali jeho návaly nevegetariánstva, keď u mňa doma počas večerov pri víne jedol jedno údené mäso za druhým, dával si nosiť fašírky a ešte všetko, čo nebolo zelené, červené a nevolalo sa zelenina. No a čo. Nevera má mnoho podôb.

Ešte sme sa počas tých rokov naučili s Vandou jesť suši. Možno je to ako s olivami, o ktorých sa v Grécku hovorí, že naozaj si ich vie vychutnať len žena, ktorá zažila nefalšovaný dobrý sex. Asi aj na suši treba dozrieť. My sme síce dozreli len na to lososové, jedli sme ho vidličkou a zázvoru sme sa ani nedotkli, lebo bol ružový. Vande pripomínal jednu fotku z pornočasopisu, ktorú mi farbisto opísala. Ani neviem, ako ten zázvor chutí, tak mi ho sprotivila. Chodievali sme do malého suši baru blízko antikvariátu, pozerali cez sklenený výklad na rušnú ulicu, niekedy sme mlčali a bezstarostne hompáľali nohami, niekedy preberali život. Málokedy sme porušili tabu, ktoré tak nejako prirodzene vzniklo, ako sme popri sebe žili a ktoré sme vždy otvorili len náhodou, okolnosťami alebo spomienkou. Ako vtedy, keď sa Vanda pýtala na Ivana z céčky. Môjho bývalého spolužiaka, na ktorého som po rokoch narazila, a dopriali sme si, na čo sme nemali odvahu skôr.

„Takže vy spolu len spávate, hej?“

„Áno. Niečo ako pohybová aktivita. Ako squash alebo tenis. Ide nám to spolu.“

„Skôr či neskôr sa to zlomí, dobre to vieš.“

„Nezlomí. Máme pravidlá. Sme spolu raz, dvakrát do mesiaca. Nič, čo by ho nútilo rozmýšľať nado mnou.“

„No neviem.“

„On má ženu, ja mám deti, nikto nič nechce meniť.

Láska je kde?“

„Pri dobrom sexe na lásku zabudneš.“

„Si ako stroj, Linda, počúvaš sa?“ Vanda potriasla hlavou. „Neverím, že ti nechýba láska.“

Smutne sme sa na seba usmiali. Strčila som si do úst posledný kúsok lososa s ryžou a s plnými ústami som povedala:

„Mici, tak ako nikoho nemôžeš prinútiť, aby ti požičal peniaze, tak nikoho neprinútiš, aby ťa miloval.“

„Myslíš?“

„Myslím.“

Vanda sa na mňa zadívala:

„Ale teraz nehovoríš o Ivanovi z céčky?“

Oči sa nám stretli. Pohľadom neuhla ani jedna. Bol to náš jediný boj, každá v ňom mala svoju pravdu, ale bojovali sme mlčky, lebo keby sa to prevalilo do slov, len by to bolelo. Zbytočne. Argumenty rozumu, argumenty srdca, argumenty mravnosti, akékoľvek iné argumenty... Na čo? Aby sme pitvali tisíckrát vypitvané?

Nuž tak sme sa tvárili, že neexistuje. Sem-tam padla o ňom zmienka. Okrajovo. Všetko, čo sa ho týkalo, inak ostalo nepovšimnuté, hneď sme to poslali do autu. Ne bavili sme sa o ňom. Neriešili sme... Aby bol život jednoduchší.

Lenže on tu stále bol.

Jakub.

Neprešiel deň, aby som na neho nemyslela. Niekedy menej, niekedy viac. Niekedy len na sekundu, keď sa malá Vanda zasmiala presne ako on. Jakub mal v sebe tajomstvo. Tajomstvo toho, ako si udržať milovaného muža na celý život a urobiť ho šťastným. Tajomstvo, ktoré som ja nebola schopná rozlúštiť.

1.

O tom, že svet nie je čierno-biely

Keď sa prvýkrát po narodení Vandy ozval, bol Silvester. Bolo to v tom roku, keď diaľnicu z Bratislavy zablokovala hromadná havária, aj mŕtvi tam boli, všade sa chumelil sneh, mrzlo a mnohí sa vôbec nedostali na miesto, kde chceli privítať Nový rok. Sedela som popoludní pri telke, pozerala TA3, malá Vanda pila mlieko z môjho prsníka, Lucka vo svojej izbe tancovala na Britney Spears a zazvonil telefón.

Jakub. Vnútro sa mi pohlo.

Ozvala som sa civilne a potichu, aby som malú Vandu nerušila. Možno aj trochu zvedavo a netvrdím, že sa mi rýchlejšie nerozbúchalo srdce. Ale len trošičku.

„Ahoj, ruším?“ opýtal sa on. Tiež civilne.

„Nie,“ povedala som sucho, lebo v princípe nerušil.

„No, chcel som sa len opýtať, či nepotrebuješ nakúpiť alebo tak, keď je taká kalamita.“

Počula som, že je v aute, radil rýchlosti a tlmene mu hralo rádio.

„Nepotrebujem, vďaka,“ povedala som pravdu. „Teo mi doniesol plné tašky všetkého, čo v obchode predávajú.“

„Aha, tak dobre.“

Ticho.

Stále ticho.

Len jeho dcéra trochu zamľaskala, ako si ťahala materské mlieko.

„A inak sa máš ako?“ opýtal sa.

„Dobre,“ odpovedala som rýchlo.

„Budeš dnes doma?“

„A kde by som mala byť?“

„No veď ja len, že či niekto k tebe príde.“

„Možno Vanda, neviem, čo má v pláne.“

„Okej, teda...“ povedal intonáciou, ktorá svedčila o tom, že bude končiť, malá Vanda sa vtedy zamrvila v mojom náručí, odtiahla sa od prsníka, zamraučala a zašermovala ručičkami.

„Čo to bolo?“ opýtal sa Jakub.

„Malá Vanduška.“

Na chvíľu sa odmlčal. Počula som len hukot jeho motora a v telke som videla dlhokánsku kolónu áut na diaľnici D1.

„Dojčíš?“

Tichá otázka, vyslovená zachrípnutým hlasom. Príliš intímna, príliš osobná na to, že on sedel za volantom, ja pred telkou a nepočuli sme sa tri mesiace.

„Dojčím.“

Nevedel, čo mal povedať, vydal len nejaký pazvuk, asi akože chápe alebo že jasné, veď čo iné môžeš robiť, potom sa zmobilizoval, zaželal mi šťastný nový rok a položili sme.

Neviem, či bol ten ďalší rok šťastný.

Neviem, či bol šťastný ten rok, čo nasledoval po ňom.

O Jakubovi som počas nich nič nepočula.