Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Roman Horňák

Autor: © Roman Horňák, 2017

Obálka: © Adriána Švarná

Korektúra: Andrea Hoštáková

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o.

Rok vydania: 2017

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-005-4

ISBN MOBI: 978-80-8197-006-1

Veľké ĎAKUJEM všetkým, ktorí so mnou spolupracovali...

Najbližším ďakujem za trpezlivosť...

Ďakujem svojmu vydavateľovi Petrovi Hoferekovi za jeho starostlivosť o mňa.

Ďakujem vydavateľstvu ELIST.

Veľké ĎAKUJEM patrí korektorke Andrei Hoštákovej,

za vzhľad obálky ĎAKUJEM Adriane Švarnej.

Veľké Ď A K U J E M patrí vám – čitateľom.

Ste mi oporou...

Venujem Janke a Adriánovi Bedzsovým

„Kto žije pre boj s nepriateľom, má záujem o to, aby nepriateľ zostal nažive.“

Friedrich Nietzsche

PROLÓG

3. september 2013
... kdesi v lese za obcou Kostoľany nad Torysou

„A to som dnes plánoval Tatry..., doboha, kebyže aj chcem byť dobrým otcom..., no môžem? Povedz! Šľak aby to...“

„Ehm,“ zamrmlala Viki. Kráčala popri mne a len tak letmo mykla plecom.

„Sviatok-nesviatok, furt si v robote!“ hundral som ako starý dudroš. „Jak v čínskej firme.“

„Julka?“ spýtala sa.

„Sklamaná. A čo si čakala? Prefackala by ma, keby mohla, akože nemôže,“ vystrúhal som komickú grimasu.

Pokrčila čelo.

Šliapali sme bok po boku do mierneho svahu k lesu. Na jeho okraji sme už z diaľky badali kolegov z obvodného. Prešľapovali z miesta na miesto a fajčili. Bavili sa medzi sebou, občas sa hurónsky rozosmiali. Pripadal som si ako na policajnom plese a nie na mieste činu – vraždy. Chápal som ich. Rutina!

Než stačili otvoriť ústa, Viki sa identifikovala služobným preukazom.

„Tak..., chlapci, kam?“

„Stopäťdesiat metrov,“ odpovedal jeden z nich a ukázal palcom za seba, „rovno za nosom.“

Nadstrážmajster mykol bradou a potiahol si z cigarety.

Predierali sme sa krovím, pokým sme nenarazili na ďalšiu skupinku ľudí. Iba tam tak stáli ako soľné stĺpy. Boli to ďalší dvaja príslušníci PZ a akýsi chlapík s prevesenou guľovnicou cez plece. Nemohol som si nevšimnúť, ako sa mu chveli ruky. Usúdil som, že to bol on, kto našiel obeť a oznámil to.

To bolo po prvý raz, čo sme s Viki niekam dorazili medzi prvými. Boli sme najbližšie, keď volal Kuba. Vraj máme dozrieť na okolie, kým nedorazí Pišta s technickým ansámblom a Karči kvôli obhliadke tela.

Vonku bolo príjemne slnečno, aj keď v samotnom lese trochu vlhko. Tak či onak vďaka anticyklóne bolo babie leto ako zo šlabikára. Hlavu som mal plnú poletujúcich pavučín a možnože aj pavúkov.

„Kurvafix,“ odpľul som si. Tie lepkavé vlákna sa mi dostali aj do úst.

Viki sa zachichotala.

„Kriminálka,“ predstavil som sa, „to vy ste volali?“

„Hej! Šimko... Jozef,“ predstavil sa podávajúc mi ruku.

„Poľovník?“

Prikývol.

„Bývam tu u valaľe,“ ukázal za seba prstom, „lesy mám zmapované jak Kristovo oko!“ spresnil.

„Áno?“ uistil som sa.

„Tomu verce!“

„Váš revír, pravda?“

Znova prikývol. Aj napriek tomu ním stále lomcovalo, akoby bolo vonku mínus päť stupňov.

„Kde je?“ opýtala sa Viki kolegu v uniforme.

„Tam,“ pozrel sa tamtým smerom, „takých dvadsať metrov,“ navigoval nás a zhnusene pokrčil nos.

Mal som pocit, že Šimka naplo.

„Fajn!“ zamrmlala.

Príroda bola nádherná, sfarbená tisíckou všelijakých odtieňov. V okamihu, keď som sa nadchýnal toľkou krásou, som to zbadal, či vlastne jeho..., alebo ju? Či... čo to, dopekla, bolo? Pravdupovediac, nebol som si istý, na koho sa dívam. Inštinktívne som schmatol Viki za plece. Ani sa nečudujem tomu chudákovi Šimkovi, keď zbadal to, čo my. Div že nevyskočil z kože, alebo horšie..., že nepustil do gatí.

„To čo je... kto je... to?“ Viki padla sánka.

Rozbubnovalo sa mi srdce, netrvalo dlho a vrátilo sa do normálu.

„Kto...“ nedokázal som pochopiť, ako mohlo niečo také niekomu vôbec napadnúť. Čím ďalej, tým viac som nadobúdal presvedčenie, že žijeme v šialenej dobe.

„Pre boha živého,“ poznamenala Viki a chrbtom dlane si zakryla nos. „To je puch.“

Telo už značne zapáchalo.

Bližšie sa ísť nedalo. Už teraz nám mravce liezli do topánok. Cúvli sme zopár krokov. Hnusný pohľad.

Sadol som si na neďaleký peň. Viki sa otočila k obeti chrbtom. Čakali sme.

Prešla skoro hodina, než sa dovalila armáda spásy. Bolo ich počuť už z diaľky. Ako slobodní parobci z jarmoku.

„Pôjdem im naproti,“ ponúkla sa.

Len som mykol bradou a na moment sa otočil. Odtiaľto som si bol už istý. Bola to mŕtva žena. Priznám sa, identifikoval som ju iba podľa pohlavia. Síce mala dlhšie vlasy, tak pod lopatky, ale také už dnes nosieva kdekto. Aj muži. Kedysi metalisti, dnes umelci na voľnej nohe.

Kľačala úplne nahá v takmer metrovom mravenisku. Chrbtom bola opretá o kmeň stromu, ku ktorému bola prichytená opaskom. Mala ho stiahnutý okolo hrdla. Rovnako tak mala špagátom zviazané aj ruky. Telo mala lepkavé, posiate tisícami červených mravcov a miliónom pľuzgierov. Vytvorili tak jeden obrovský, nechutný a krvavý, hnisavý vred. Mala v sebe toľko jedu, až sa jej telo podobalo nejakému mimozemskému monštru, alebo komusi, kto bol vystavený nadmernému rádioaktívnemu žiareniu. Nič podobné som doposiaľ nevidel. Musel som uznať, že ma v poslednom čase kdejakí pošahanci a psychopati neprestávali prekvapovať svojou vynaliezavosťou. Z praxe som vedel, že tí, ktorí mali na rováši takéto zločiny, sa zväčša skrývali za navonok usporiadané rodiny. Nedele pravidelne trávili na bohoslužbách. Napriek tomu nechali svojim perverzným chúťkam voľný priebeh, to oni boli ornou pôdou diabolstva. Najväčšia tma zavše bývala pod svetlom lampy, či?

Karči fučal ako parný kotol, každých desať metrov oddychoval. Korba hundral, že mu chýba kondička a Faker hrešil ako starý Kondáš. Ten svah im namojveru dal poriadne zabrať.

„Tak, kde je?“ Karči pretrhol tok mojich myšlienok, skoro vypustil dušu. Doslova mu pískali hlasivky, až mi to pripadalo komické.

„Tam,“ ukázala Viki prstom.

„Servus,“ pozdravil ma, kývnuc pritom rukou, „hm, hm... hm,“ pohmkával si dívajúc sa na mŕtvolu, ktorá svojím zjavom pripomínala nafúknutú krvavú guľu priviazanú k stromu. Ruky aj nohy mala naliate do takej miery, až jej popraskala koža. Podobala sa nožom dorezanej sedačke, z ktorej vytŕčal molitan. V jej prípade to bolo hnijúce mäso zamorené hmyzom.

„Ako sa zbavíme hentoho svinstva?“ Karči na mňa zvedavo zazrel.

„Viem ja?“ mykol som ramenom. Sedel som na pni ako dajaký Rumcajs.

„Má v sebe tak... polovicu mraveniska,“ podotkol, akoby na okraj, „dívaj! Vyliezajú jej zo všetkých telesných otvorov,“ Karči si ju obzeral z bezpečnej vzdialenosti.

„Zvlášť odspodu,“ poznamenal som. Takmer ma naplo ako poľovníka Šimka z Kostolian.

„Veru,“ pritakal. Siahol do vrecka a nasadil si okuliare.

Žene kvapkala z pošvy tmavá krv. Ťahala sa ako hustý hlien, skoro ako smola. Vypadol z nej chumáč mravcov.

„Dočista ju vyžrali!“

„Príroda vie byť kurevsky zákerná, pravda?“ Faker sa pousmial tak trochu nasilu. „Bodaj by to parom vzal!“

„Nie je zákerná, len si robí svoju robotu,“ poučil ho Štefan, „taký je život!“

„Au, kurva...“ zjačal Korba a dlaňou si pleskol po členku. Z topánky striasol červeného mravca.

„A to bol len jeden,“ poznamenal Karči.

„Ako je možné, že tak opuchla?“ nerozumela Viki.

„Pretože na rozdiel od čiernych, majú tieto červené svine okrem hryzadiel aj žihadlo. Dobodali ju ako roj agresívnych včiel,“ vysvetlil Števo.

„Potvory zasrané,“ zamrmlal Faker popod nos.

„Čo má s vlasmi?“ spýtal som sa. Vyzerali totižto, akoby boli potiahnuté slizom.

„Hej...“ ozval sa odniekiaľ spoza stromu jeden z technikov zo Štefanovho tímu, „aha, čo som našiel...“ V ruke držal haluz, ktorú strčil do sklenenej štvorlitrovej fľaše a zdvihol ju dohora. Bola prešpikovaná mravcami potopenými vo zvyškoch medu.

„Bastard,“ vyslovila Viki nenávistne.

„Čože?“ spadla mi čeľusť.

„Ten... “ Fakerovi zostával rozum stáť, „oblial ju medom a ponechal tomu skurvenému hmyzu napospas...“

„Fajn,“ poznamenala Viki, už sa na to nemohla dívať, „ešte sa poobzeráme po okolí! Ty...“ ukázala na Štefana, „urob, čo treba, nech môžeme odtiaľto vypadnúť!“

„Volaj hasičov,“ podotkol Karči.

Mal pravdu. Nikto z nás by sa k mravenisku nepriblížil ani na tri metre. A oni mali na to vybavenie. Odev aj prostriedky. Siahol som po mobile a naposledy si obzrel mravcami obžratú ženu.

Z pootvorených úst, ktoré takmer nebolo vidieť, vypadla hemžiaca sa guľa zlepeného červeného hmyzu.

5. október 2013
Veresegyház, Maďarsko

Než odbočili, hnali sa em trojkou smerom na Budapešť. Tridsaťdva kilometrov pred hlavným mestom zišli z diaľnice a po necelej štvrťhodinke sa ocitli v celkom inom meste.

„Tu sa máme stretnúť?“ vyzvedal Mako.

Vodič odmietavo pokýval hlavou.

„Až za... pri jazere,“ odpovedal, „mimochodom, stálo ma to nemalé prachy,“ podotkol a siahol do vnútorného vrecka saka. Vybral obálku. „Tri litre! To len, aby si bol v obraze! Zadarmo ani kura nehrabe!“

„Tiež som vám spravil nemalú službu, či?“ ironicky odkecol a zagánil na vodiča luxusného audi.

„Prepočítaj! Nekecám...“

Mako siahol do nezalepenej obálky a prerátal šesť päťstoeurových bankoviek.

„Sedí,“ poznamenal a obálku vrátil vodičovi. „Nejaká chata, alebo čo?“ vyzvedal aj naďalej.

Všade naokolo bolo veľa malých chatiek aj hausbotóv.

„Také niečo. Akože... naoko,“ pousmial sa, „inak labák jak sviňa. Dolu v suteréne s komplet výbavou, vrátane špičkového softvéru... dokonca lepším, než majú fízli na pasovom. Vyrobil ti taký dokonalý falzifikát, že by ho ani Boh nerozoznal od pravého,“ znova sa zaškeril, „už ťa len odfotografuje a dokončí, čo treba,“ mrkol na digitálny displej hodín.

Ukazovali 20.17 hod.

„O dve hodiny odlietaš! Smer Frankfurt. Potom do Štátov! Spolu s pasom dostaneš novú identitu! Kapuješ?“

„Jasné,“ prikývol Mako.

„Zvykni si na to a hlavne nič neposer! Bude trvať týždeň..., možno dva, kým si ťa spoja s tou vraždou. Zaši sa, kam len chceš. Zahrab sa pod zem! V Mexiku, v Belize... bárskde v strednej alebo v južnej Amerike, mňa je riť po tom, kde stvrdneš..., no nikdy..., už nikdy sa sem nevracaj. Až by ťa zatkli, doživotie ťa neminie!“

„Vrátiť sa? Hrabe vám? Pcha,“ frajersky si srkol vzduch pomedzi zuby, „už len z Ameriky by som sa vracal... mám snáď na čele napísané chuj? Ani náhodou... Kurva, do konca života sa budem váľať na pláži... to budem robiť, hm... a ešte dačo,“ trochu sa zamyslel.

„Čo?“

„A kefovať! Od rána do noci... verte mi, šesť rokov v base človeka poznačí. Krista, prekefujem celý zvyšok života,“ uštipačne sa usmial.

Vodič luxusného audi si ho zboku premeral.

„No čo? A nie?“ zazrel na vodiča.

„Hej... určite, rob si, čo chceš,“ prikývol, „takmer by som zabudol,“ odvrkol a vložil ruku do druhého vrecka, „desať litrov, podľa dohody,“ odvetil a podal mu ich.

Mako ich schmatol ako Róm sociálne dávky.

Desaťtisíc amerických dolárov precízne stočených v trubičke. Schoval si ich do nohavíc.

Vodičovej pozornosti to neuniklo.

Medzitým dorazili na koniec obce. Nebola to veľká obec. Vodič zhasol svetlá. Auto sa ešte chvíľu plazilo popri jazere. Bola jasná noc a mesačný svit vystačil natoľko, aby videli na prašnú cestu.

„Ktorá z nich to je?“ opýtal sa Mako, dívajúc sa na siluety tmavých chát. Ich ostré strechy sa ako čierne trojuholníky vypínali nad ich hlavami a pôsobili viac strašidelne než pôvabne.

V priestore lietali netopiere a iné nočné dravce. Zvlášť sovy tu boli ako doma. Nad hladinou jazera sa dvíhal mliečny opar.

Mako si povzdychol.

„Je po sezóne,“ poznamenal šofér, „mŕtvo jak v riti, pravda?“ znova zagánil na Maka.

„Srať na to! Tomu ani nemôžem uveriť...“

„Čomu nemôžeš uveriť?“

„... že už zajtra si budem váľať gule na opačnom konci sveta. Chľast, štetky a more. Kuuurva, to bude život! Hektolitre tequily a samé kundy!“

Došli k poslednej z chát. Pred nimi bol už iba hustý les.

Šofér zastavil auto.

„Táto,“ ukázal na ňu prstom.

Mako sa otočil. Chatu skoro nebolo vidieť.

„Určite je doma?“

„Hádam si nemyslíš, že nám zakýva lampášom...“

Bola čiernočierna tma a ľudoprázdno.

„Dobre. Počkaj v aute!“ riekol vodič a vystúpil.

„Jasné,“ zahundral Mako. Popravde, už sa nemohol dočkať odletu do amerického raja.

Vodič obchádzajúc auto odzadu siahol naposledy do vrecka saka. Rozhliadol sa na všetky strany. Podišiel k predným dverám a prudko ich otvoril.

Než sa stihol Mako spamätať, dostal zásah paralyzátorom priamo do krku. Tristotisíc voltov ním lomcovalo dobrých desať sekúnd. Keď sa modrý výboj pominul, Mako nebol schopný jediného pohybu. Len sa zmietal v kŕčoch, až stuhol ako oceľová tyč.

Vodič znova skontroloval okolie. Nikde nikto.

Akoby táto zem bola zemou nikoho.

Opäť silno zovrel paralyzátor a Makovi uštedril druhú dávku. Nato ho schmatol za golier a vytiahol von z auta. Vložil mu ruku do vrecka nohavíc a zobral, čo mu patrilo. Trubičku v hodnote desaťtisíc dolárov.

Makovi vytekala z úst pena. Prsty mal stuhnuté a krivé ako utopenec, očné bielka mu podliala krv. Rozkrok mal vlhký od moču, zapáchal stolicou.

Vodič si elegantne vložil paralyzátor späť do vrecka saka a otvoril zadný kufor. Z jeho zadnej časti vybral roxorovú tyč približne meter dlhú. Vrátil sa k Makovi a zadíval sa mu do polomŕtvych očí.

„Nuž, kamarát..., je čas,“ pokľakol si na jedno koleno a potľapkal ho po líci, „dobre si mi poslúžil, ale už ťa nepotrebujem!“ hnusne sa zaškeril. „... Tak do Ameriky sa ti zachcelo,“ vtom prudko vstal a silno ho kopol do hlavy.

Makovi vyleteli z úst predné rezáky.

Vodič ho schmatol za ruku a odtiahol za okraj prašnej cesty. Do vysokej trávy. Tyč mu strčil do mierne pootvorených úst, pevne zovrel v dlaniach a celou silou zatlačil. Prerazil mu lebku v záhlavnej časti hlavy. Tyč sa zapichla do trávy. Makovi vystrekla z úst fontána krvi. Bol na mieste mŕtvy.

1.

Pred tromi týždňami...

Otvoril som oči a div ma neporazilo. Takmer som vyskočil z kože. Studená sprcha zavčas rána. Díval som sa priamo do hlavne revolveru. Než som sa stihol ako-tak spamätať, zaznel výstrel. Nechýbalo veľa a... Ani neviem ako, ocitol som sa na zemi. Skrátka, reflex. Srdce mi pumpovalo ostošesť. Zdvihol som hlavu a zbadal dcérinu tvár všelijako pokrčenú v priesvitnej pančuche. Mala ju natiahnutú na hlave. V tej istej chvíli vybuchla od smiechu. Rozrehotala sa na plné hrdlo a vyletela zo spálne ako raketa. Nezabudla pritom jačať na celý dom: „Teta Gitkááá..., teta Gitkááá, dostala som ho..., si mala vidieť, ako sa naľakal...“

Samozrejme, v tomto sa nemýlila. Ležal som na podlahe iba v trenírkach ako taký chumaj. Tá malá bosorka... Zaujalo ma však niečo celkom iné. Tá vec, ktorou ma zastrašila. Odkiaľ ju mala? Rachlo mi to pri uchu, takmer ako z dela. Bolela ma päta, to ako som dopadol na podlahu.

Veď počkaj, ty malá potvora. Natiahol som si tričko aj šortky a vybehol z izby.

„Kde si? Julkááá!“ zreval som ako tur. Pritom som veľmi dobre vedel, kde sa schovávala. V kuchyni.

Presne, ako som si myslel. Skrývala sa za zásterou tety Gitky, pričom sa neustále smiala ako vyšinutá.

„Dostala som ťa... dostala som ťa. Priznaj, že som ťa dostala, hi, hi, hi...“

„Daj to sem,“ natiahol som ruku. Snažil som sa ju chytiť. V ceste mi však stála Gitka.

„Mala si ho vidieť, jak zletel,“ bonzovala Gitke, „jak Cica zo strechy, hi, hi, hi...“

Rozdiel medzi mnou a Cicou bol značný.

Cica bola susedova mačka. Bola ešte malá, tak sa jej stalo, že jej nejaký ten skok občas nevyšiel. No mala jedinečnú schopnosť ako každá mačka. Každý pád skoro furt vykormidlovala a dopadla bezpečne na labky. Tie jej ešte aj pri dopade fungovali ako tlmiče.

Ja som sa na rozdiel od nej už otočiť nestihol. Hodilo ma na chrbát, a k tomu ešte aj tá päta.

„Daj to sem! Varujem ťa!“ prísne som zdvihol obočie a výhražne na ňu ukázal prstom.

„Nedám!“ odpapuľovala.

„Anciáša tvojho..., Julka!“ nevedel som ju dolapiť a strkať do Gitky mi pripadalo hlúpe.

„Tak, dáš mi to?“

„Nie... Gitká... Gitkááá,“ chytala ju za zásteru.

„Julkááá,“ opäť som zreval.

„Choďte niekam, obaja!“ skričala tentoraz teta Gitka. „Ešte sa niečo stane!“

Mala pravdu. Stála totižto pri sporáku a pripravovala raňajky.

„Vravím ti, poď sem! Gitka sa už hnevá!“

„Nejdem!“ nástojila.

„Nejeduj ma a poď sem!“ vytrčil som ruku smerom k nej.

„Zbiješ ma!“

„Nezbijem!“

„Sľúb mi to!“

„Čo?“

„... že ma nezbiješ!“

„Dobre. Vylez!“

„To nestačí. Sľúb, že ma nezbiješ!“

„Fajn, sľubujem, že ťa nestrepem!“

„Zdvihni dva prsty a prisahaj!“

„Ma nehrej... vravím ti, inak ti fakt jednu struhnem!“

Ešte chvíľu sme si dívali do očí, až pochopila, že naozaj nemá na výber. Vyliezla spoza Gitkinej sukne.

„Daj sem!“ vytrhol som jej z ruky plastový revolver. Bol na nerozoznanie od pravého. Obhliadajúc si ho, zavadil som prstom o kohútik. Tá atrapa opäť vystrelila. Zľakol som sa ako kôň. Gitka takisto. Skoro vyskočila na sporák.

„Kur...“ ovládol som sa.

Julka sa už na zemi opäť váľala od smiechu.

„To čo je!“ skričal som.

„Ka... ka... kap... kapsle,“ nedokázala Julka vysloviť, tak sa smiala.

„Odkiaľ to máš?“

„Gitka mi kúpila.“

Gitka na Julku zagánila a prevrátila oči.

„Vy dve... myslel som, že aspoň jedna z vás bude mať rozum!“

Gitka mlčala ako partizán.

„Koľko stála?“

„To nestojí za reč,“ odpovedala Gitka a miešala čosi na panvici.

„Trinásť päťdesiat,“ vykríkla Julka. Ešte vždy ležala na zemi.

Zazrel som na Gitku a pokýval hlavou do strán.

„To nemáte kam vyhadzovať peniaze... len na takú sprostosť?“

„Tak a čo... veď mi je ako vnučka!“

„Nemáte jej nič čo kupovať. Na to som tu ja!“

„Áno? Hm... a kedy ste doma?“

Vzdychol som si. Najmilšia dôchodkyňa na svete mala pravdu. Doma som bol naozaj málokedy.

Neodpovedal som.

„Tak to vidíte,“ poznamenala a stiahla plyn na sporáku, „a teraz k stolu. Obaja!“

Poslušne som si sadol. Aj Julka sa konečne zdvihla zo zeme a posadila sa na stoličku.

„A tú sprostosť si daj z hlavy dolu,“ pokarhal som ju.

Stiahla si ju. Konečne sa jej opäť zrovnala tvár. Doteraz vyzerala ako Quasimodo z Chrámu Matky Božej v Paríži.

„Daj to sem,“ natiahol som ruku ponad stôl. Bola to obyčajná silónová pančucha.

„Daj si ju na hlavu, bude sranda,“ prosila Julka.

„Áále... choď s tým niekam,“ kývol som rukou.

„Prosííím, prosííím...“ šúchala si dlane ako pri modlitbe.

Dobre, nech má decko radosť, pomyslel som si a pančuchu som si natiahol na ksicht. Nejako zvláštne zapáchala, ale neriešil som.

Celú tvár mi skrivilo do strany.

Julka znova vybuchla od smiechu a celá natešená tlieskala.

„Ste jeden ako druhý,“ krútila tentoraz hlavou Gitka, „jak malé deti...“

„Ukáž jazyk!“ prosila Julka.

Vystrčil som teda jazyk a oprel ho o elastickú pančuchu. Mykal som ním zo strany na stranu. Olízal som celú pančuchu, ale Julka sa tešila, a to bolo podstatné.

„Odkiaľ ju máš?“ spýtal som sa a popritom robil opičky.

„Áále...“ kývla Julka rukou, „našla som ju za Gitkinou posteľou.“

„Čože?“ zabehlo mi a v okamihu ma naplo.

„Jááj..., moja zlatá, našla si ju! Tri týždne som ju hľadala,“ povedala a v tom momente mi ju stiahla z hlavy. Ešte bola vlhká.

Obzrel som si Gitkine nohy. Hneď mi udreli do očí jej kŕčové žily a suchá pokožka na lýtkach. Doteraz som si to akosi nevšímal. No teraz...

Zrazu som mal pocit, že mám plné ústa lupín.

A bolo po raňajkách...

2.

Kráčajúc chodbou oddelenia som si neustále odpľúval do strany. Iba tak mierne, akoby som mal na jazyku vlas.

„Si vadný?“ spýtal sa ma Šturi. „Cestou si robil to isté...“ vedel to, lebo som sa nad ním opäť zľutoval a vzal ho.

„Ale,“ kývol som dlaňou, „mal som v ústach pančuchu,“ vyletelo zo mňa skôr, než som stihol zvážiť dôsledky tohto priznania.

„Ženskú pančuchu?“ vygúlil na mňa očiská.

„Nie! Mojej..., ale veď iste, že ženskú. Čo som nejaký transvestita?“

„Nóóó..., sa nezdáš, veď aj bolo načase. Už som si myslel, že si sa upísal celibátu,“ potľapkal ma po pleci a dodal: „Takže si si vrzol?“

Iba som pretočil oči. Nemal som najmenšiu chuť čokoľvek mu vysvetľovať.

„Bola Gitkina,“ podotkol som iba tak na okraj.

A to bola obrovská chyba vysloviť to...

„Počkaj...“ zastavil sa. Aj mňa potiahol za rukáv, aby som zastal, „tej Gitky, čo u teba...“ prstom rysoval kružnice.

„Hej,“ pritakal som, „Julkinej opatrovateľky!“

„Šak má sto rokov! Olizoval si pančuchu storočnej baby? Si nekrofil, či čo?“

„Počk...“

„... pozri, ja síce chápem..., si sám... už pridlho,“ skočil mi Šturi do reči, „ale to neznamená, že máš hneď skočiť po ktorejkoľvek, ktorú máš poruke!“ snažil sa ma poučiť. „A ešte po... veď má pomaly stodesať!“

„Od teba to sedí...“

„Čo?“

„Tie tvoje rady,“ zotrel som ho. Než som mrkol, Šturi už stál na prahu kancelárie a hlásil do priestoru:

„Héééj... Remeň nám zmužnel!“

„Šturi! Ty debil,“ snažil som sa ho uchlácholiť.

Neskoro.

„Konečne pretiahol babu. A nie hocijakú... vážne, fakt babu! Doslova a do písmena!“

„Drž fekál, Šturi, lebo...“ vystríhal som ho a pohrozil mu.

Viki ma prepálila pohľadom. Aj keď medzi nami nikdy nič nebolo, neboli sme si ani ľahostajní.

„Tomu neuveríte...“ nedokázal Šturi skončiť.

„Ešte raz otvor tú klapačku a od zajtra jazdíš busom!“

Šturi nereagoval. On to skrátka musel zo seba dostať von. Nedbal ani na moje varovania.

„Gazdinú,“ vyletelo z neho.

„Jak gazdinú... akú?“ opýtal sa Rudo. V miestnosti bolo zrazu tichšie ako v kostole. Aj myš by sme počuli zapišťať.

„Jak akú? Veď tú, čo mu stráži Julku,“ vysvetlil všetkým.

Hlúpo som sa zasmial, akoby ma nachytali na hruškách. Prstom som si pritom klopal po spánku a ukazoval, že mu preskakuje.

„Tú gazdinú, ktorú máš u seba doma?“ pridal sa k debate Faker.

„Tak hádam mu len neveríte, či?“ zvraštil som čelo. „Vám jebe? Všetkým? Viete čo? Držte huby! A hlavne ty!“ zapichol som do Šturiho prst.

„Ja že kecám?“ ohradil sa Šturi. „Sám si sa priznal, že si jej olizoval pančuchu.“

Viki si zakryla rukou ústa a smiala sa, až jej vyhŕkli slzy. Pochopila, že Šturi opäť raz všetko poplietol a nehodno mu veriť. No nechala ma dusiť sa vo vlastnej šťave.

„To je, hm... debil,“ zahundral som.

„Vážne si jej ju olizoval?“ opýtal sa ma vážne Rudo. „Myslím pančuchu?“

Šturi ma prebodával pohľadom ako jastrab.

„Tak hej, ale...“

„Tááák to vidíte,“ skočil mi znova do reči, „a nevravel som to? No nevravel som to?“ nepustil ma k slovu.

Viki tiekli slzy potokom. Celá sa natriasala, tak sa smiala.

Mne však nebolo všetko jedno. Cítil som sa ako nejaký úchylák.

„Veď má stopäťdesiat rokov,“ zamyslel sa Faker, „nuž ale... láska květe v každém věku,“ zacitoval po česky, „pozri, ak to tebe nevadí...“

„Vám fakt drbe... Šturi čosi pokváka a vy mu to zhltnete aj s navijakom.“

„A ona?“ spýtal sa Faker.

„Čo, čo ona?“ nerozumel som.

„Tak... je to postaršia dáma, nie? Nevypľula dušu? Keď si ju... šak vieš, rezal...“ čosi sa snažil naznačiť rukou.

„Vieš čo? Si rovnaký jak henten kretén,“ myslel som tým Šturiho.

Korbovi sa rovnako ako Viki iba natriasali ramená od smiechu.

„A je to vôbec bezpečné? V takom veku?“

„Faker..., sklapni! Dobre?“ zagánil som na neho.

Príležitosti sa chopila Viki. Ako inak, iba priložila drevo do ohňa.

„Náhodou,“ pokračovala, „nepodceňovala by som to. Stal sa prípad, síce opačný, že sa mladá žaba vyspala so starým deväťdesiatročným capom. No a na druhý deň ju našli mŕtvu!“ dokončila s kamennou tvárou.

„Nekecaj!“ zareagoval Šturi. Nemohol tomu uveriť.

„No, si to predstav!“ presviedčala ho.

„A čo sa jej, preboha, stalo?“ vyzvedal.

„Otrava starými vajcami,“ poznamenala a snažila sa zdržať smiechu.

„To vážne?“ Šturi precitol.

Viki to už však nevydržala a vybuchla.

„Somarina, nie? Či?“ Šturi sa otáčal na všetky strany.

Všetci ho však vysmiali.

Aj keď to tak nevyzeralo, až teraz mi to došlo. Týmto príkladom Viki strhla pozornosť kamsi úplne inam a celú doterajšiu debatu obrátila na srandu.

Nakoniec som to nebol ja, ale Šturi, kto zostal za blbca.

„Veru, Šturi,“ povedal som, „nabudúce, ak ti človek povie á, tak platí á. No ty pochopíš bé a z huby vypustíš cé.

Od tohto okamihu som mal pokoj.

„Fakt ju olizoval,“ Šturi sa snažil presvedčiť aspoň Ruda, keď ho už všetci odpísali.

„Jasnééé, aj tvoju sprostú hlavu,“ prikyvoval Rudo a opäť sa venoval svojej práci.

Sadol som si za stôl.

„Ďakujem,“ pošepkal som Viki.

Trochu sa nahla smerom ku mne a tiež pošepkala:

„Tak aké to bolo?“ žmurkla. „Mne to môžeš povedať. Mlčím jak hrob!“ na ústach si zatiahla imaginárny zips.

„Vieš čo? Trhni si!“

Rozosmiala sa a hodila po mne tenisovú loptičku.

Stihol som uhnúť.

„Ak si myslíš, že vstanem a podám ti ju, smola dievča... nepodám,“ ironicky som sa zasmial.

„To je v poriadku! Určite si po noci unavený,“ podpichla ako taká osa, „si ťa viem normálne predstaviť, ako prenasleduješ staré dámy a strhávaš z nich pančuchy...“

„Prestaň! Dobre?“ zapichol som do nej pohľad.

„... bré ráno,“ ozvalo sa medzitým v priestore.