epub producer © 2017 Artis Omnis
All rights reserved.

© Vydal: Artis Omnis v edícii Margo
Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina
www.artisomnis.sk
Redakčná a jazyková úprava: Andrea Harmanová, Eva Piarová
38. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

© Valentína Sedileková, 2017
Cover & Illustrations © Karolína Sedileková, 2017

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.
Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

epub - ISBN: 978-80-8201-007-0
mobi - ISBN: 978-80-8201-008-7
pdf - ISBN: 978-80-8201-006-3

venile_predel_kapitola
KAPITOLA I.

„Kathrin, poď sem, prosím ťa!“ volá na mňa Sandra z vedľajšej miestnosti.

Tuším, o čo ide, vyberiem sa za ňou do kuchyne. Nájdem ju sedieť za stolom zahádzanom brožúrkami najrôznejších tvarov a veľkostí, na ktorých sú nafotené dovolenkové destinácie, hotely, mapy, kultúrne akcie, jednoducho všetko, čo sa dá vidieť a zažiť vo Francúzsku cez letné prázdniny.

Moji nevlastní rodičia si pred pár mesiacmi zmysleli, že by bolo úžasné vycestovať niekam do zahraničia, oddýchnuť si a zároveň spoznať nový kút sveta. Sama neviem, ako sme sa napokon dopracovali k Francúzsku, ale tento nápad si získal moje sympatie. Otec, Charles, ktorého všetci volajú Charlie, vymenoval desiatich kamarátov, ktorí už Francúzsko navštívili, a po dvadsaťpäťminútovom monológu, počas ktorého sme sa s mamou dozvedeli, ako im tam bolo dobre, dospel k záveru, že Francúzsko je na toto leto jeho destináciou snov. Sandre to trvalo presne o dvadsaťtri minút kratšie, no pre všetkých troch bolo podstatné, že sme sa zhodli na spoločnej dovolenke.

Charlieho a Sandru v poslednom období trápia všelijaké starosti, napríklad, že som z roka na rok staršia. Spomínaný fakt je, samozrejme, úplne prirodzený a rodičia to chápu. Napriek tomu im to spôsobuje vrásky na čele. Možno sa boja, čo z malého copatého dievčatka, ktoré sa rado hojdalo na koníku, vyrastie. Situáciu im neuľahčujú ani priatelia a známi zahŕňajúci ich historkami o svojich deťoch, ktoré namiesto rodinného výletu dajú prednosť triednej chate.

„A zaručene viem, že sa tam bude chľastať!“ pohoršovala sa pani Stinsonová pred pár týždňami, keď ku nám skočila na čaj. „Stále nechápem, prečo som ju tam pustila.“ To nevedeli ani Sandra a Charlie, ktorí sú v tomto veľmi prísni a na koncoročné školské stanovanie mi ísť nedovolili.

Ďalšia vec, ktorej sa nesmierne obávajú, je trochu komplikovanejšia. Myslia si, že čím som staršia, tým budem mať väčšiu potrebu nájsť svojich biologických rodičov. Je zbytočné vysvetľovať im, že šance spoznať moju mamu alebo otca sa blížia k nule, pretože som bola nájdená na prahu dverí bez odkazu či akejkoľvek inej správy. Podobných nádejí som sa už dávno vzdala, no ak mám byť úprimná, nemôžem prestať uvažovať nad dôvodom, prečo sa ma moji rodičia zbavili. Bola som nechceným dieťaťom? Ak áno, prečo ma nedali na adopciu, ale položili k dverám domu ako týždennú roznášku fľašiek s mliekom? Sandru a Charlieho preto pravidelne uisťujem, že oni sú moji rodičia a mám ich nadovšetko rada. Pomaly ma to začína unavovať.

„Rozhodujem sa medzi troma hotelmi,“ ukáže mi niekoľko brožúrok a strčí mi ich do ruky. „Cenovo sú veľmi podobné, tento je najlacnejší.“ Ďobne prstom do prostredného letáka. „Neviem, ktorý z nich vybrať. Pomôž mi, prosím ťa.“

Pozorne sa zahľadím na všetky možnosti a po krátkom uvažovaní jej jeden vrátim. Presvedčil ma fotografiou úžasne mäkkých postelí, predstavu dobrého spánku nemožno tromfnúť ničím.

„To bolo rýchle,“ zamrmle namiesto poďakovania, no s mojím rozhodnutím súhlasí.

Sandra je žena, na ktorú by sa každá dcéra chcela podobať. Mojou nevýhodou je, že krásu som od nej nemala ako podediť. Na hlave jej žiaria hladké lesklé ryšavé vlasy, lemujúce oválnu tvár. Dominantou v tvári sú veľké zelené oči, pod ktorými čnie malý rovný nos a pekne vykrojené pery. Ešte aj pehy, ktoré jej obsypávajú bielu pleť, sú súčasťou príjemného vzhľadu rovnako ako štíhla postava.

Charlie je naopak nižší, zavalitejší, so širokými ramenami a pevnou postavou. Tvár si necháva zarásť čiernym strniskom a identickej farby sú aj jeho strapaté vlasy. Nos vyzerá, akoby mu ho minimálne raz zlomili, no hnedé oči hľadia vždy láskavo a vytvárajú dojem príjemného, vyrovnaného človeka, čo nie je ďaleko od pravdy. Pracuje v rádiu, kde sa venuje dopravným správam a je veľmi obľúbený. Dokonca až tak, že mu nadriadený splnil dávny sen: každý deň od šiestej do ôsmej ráno sa vysiela jeho ranná šou Raňajky s Charliem. Kolegovia aj naďalej tvrdia, že „nik lepšie nerozozná čierny Passat od radaru“, a preto Charlie po zvyšok dňa oboznamuje vodičov s premávkou.

„Čo ťa zajtra čaká v škole?“ položí mi Sandra typickú rodičovskú otázku.

Rozmýšľam, čo bude zajtra, až napokon odpoviem: „Vyhodnotenie písomiek.“

„Z čoho?“

„Z dejepisu aj matiky. Veď vieš, profesor Doth rád kombinuje svoje predmety.“

Sandra sa zasmeje a vtom začujeme štrngot kľúčov v zámke.

Otec vojde dnu. „Ahojte, dievčatá!“ Onedlho sa objaví v izbe.

„Vybrali sme hotel,“ oznámim mu hrdo dôležitú novinu. „Výborne! Ja som zase stihol zarezervovať domček na pobreží, vyzerá úžasne.“ Podíde k Sandre a vtisne jej na pery bozk. „Ako bolo v škole?“ obráti sa ku mne. Len-len že neprevrátim oči. So sebazaprením ho nasledujem do kuchyne, kde dá zovrieť vodu do kanvice a z police vytiahne sitko na čaj.

„V pohode,“ zhrniem svoj nezáživný deň. „Našťastie zajtra idem jazdiť s Gabrielle, čo by malo byť omnoho zábavnejšie.“

Gabrielle je moja najlepšia kamarátka. Zoznámili sme sa ako šesťročné prostredníctvom Sandry a pani Masonovej, Gabriellinej mamy, ktoré spolu chodili na vysokú školu. Pri nástupe do prvého ročníka nás obe prijali do rovnakej triedy a zakrátko som v nej našla spriaznenú dušu. Milovala kone, túlanie sa po lesoch a prostoduché rapotanie. Je úžasné, že sme si práve my dve padli do oka. Dodnes sa navzájom dopĺňame a Gabrielle, to veselé, večne usmiate dievča, je v kolektíve od triednych začiatkov veľmi obľúbená. Získavať sympatie sa jej darí aj vďaka krásnemu zovňajšku – husté špinavoblonďavé vlasy, hnedé oči, plné pery a ženskosť oslovia každého chlapca, ktorý ju stretne.

„Tak super,“ zaleje čaj a usmeje sa. „Kedy prídeš domov?“

„Do zotmenia,“ odrapkám naučenú vetu, opätujem mu úsmev, a keď mi nenapadá nič viac, čo by som mu mohla povedať, nenápadne sa vytratím do izby. Jednoduchý drevený nábytok a hráškovozelené steny jej dodávajú príjemnú atmosféru. Nad posteľou i pracovným stolíkom visia Sandrine obrazy prírody, na ktoré sa pri zamyslení rada dívam.

Otvorím okno a dnu vprúdi teplý májový vzduch. V okne zazriem svoju siluetu: pomerne nízke dievča s hnedými vlnitými vlasmi, modrými očami, malým nosom a tmavšou pokožkou. Odvrátim zrak a odsuniem stoličku, pričom pred seba pritiahnem učenie. Rodičia mi často prízvukujú, že škola je nesmierne dôležitá, a myslím, že sú na mňa v tomto ohľade hrdí. V poslednom čase som sa omnoho zlepšila, dokonca mám pocit, že mám fotografickú pamäť. Čudné je iba to, že som ju pred pol rokom nevedela použiť. Známky sa mi držia na skvelom priemere a darí sa mi aj na predmetových olympiádach. Mala by som byť šťastná, že som sa stala najlepšou žiačkou ročníka, ktorú škola vysiela na všakovaké reprezentácie, no som skôr typ, ktorý sa teší z maličkostí, ako je napríklad jazdenie.

V tesnom závese je za mnou moja spolužiačka Beth, múdre a talentované dievča predovšetkým na prírodné vedy. Do reprezentačného výberu sa vždy dostaneme my dve a zvádzame medzi sebou malé súboje o to, ktorá z nás je lepšia.

Našťastie to berieme s humorom.

Uveďte príčiny a dôsledky Veľkej francúzskej revolúcie. Usmejem sa pri pomyslení na blížiacu sa dovolenku a začnem písať odpoveď. Kto bol Maximilián Robespierre a prečo sa obdobie, keď bol pri moci, nazýva obdobím teroru? Vložím si konček pera do úst a zosumarizujem si fakty týkajúce sa jakobínskej diktatúry v rokoch 1793 – 1794. Onedlho si uvedomím, že mi na tele naskočila husia koža. Pochybujem, že ma až tak vystrašili poznatky o jakobínskej diktatúre. Zrak mi padne na otvorené okno a slnko, ktoré mi svieti do izby, no mám pocit, akoby pre stalo hriať. Pocitová teplota nebezpečne klesá každou sekundou, až sa začínam triasť. Prekvapene na seba natiahnem mikinu a vyzriem von do mrazivého, no zároveň slnečného počasia.

Medzi obláčikmi pary, ktoré mi vychádzajú z úst, zahliadnem sotva postrehnuteľný pohyb. Zažmurkám, či ma neklame zrak. Vo vzduchu, len kúsok vyššie než moje oči, sa vznáša zvláštna chvejivá hmota, takmer nerozlíšiteľná od okolia. Pokúšam sa nájsť zdroj toho čudesného javu, pripomínajúceho dymom rozrušený vzduch, no márne. Napokon pokrútim hlavou a zatvorím okno. Muselo sa mi to iba zdať.

Nezvyčajný pokles teploty sa ale nedá len tak ľahko poprieť. Vybehnem do obývačky, kde nájdem Sandru a Charlieho. „Videli ste to?“

„Čo?“ nechápe Sandra.

„Vonku mrzne.“

Charlie sa zasmeje. „Netáraj, v aute mi ukazovalo dvadsať stupňov.“

„Naozaj,“ nedám sa odradiť, „otvorila som okno a...“

„Dobre,“ zdvihne rezignovane ruky, „idem sa presvedčiť.“ Otvorí dvere na terasu a vyjde von. Chvíľu sa obzerá po vtákoch, potom zvolá: „Asi by som si mal vyzliecť košeľu!“ a odhalí biele tričko, zvierajúc v rukách modrý zvršok. Venuje mi pobavený úškrn. „Jeden za rohom zamrzol.“

Neveriacky sa postavím na vykachličkovanú zem a som čoraz zmätenejšia. Vonku je skutočne teplo a slnečno, po zime ani stopy. Charlie ma krútiac hlavou pohladí po vlasoch a vráti sa dnu k Sandre a k svojmu čaju.

- - -

Zívajúc vojdem do kuchyne a sadnem si za stôl. Sandra stojí pri linke, Charlie je dávno v práci. Dopijem vodu zo skleneného pohára a predo mnou sa zjaví miska pariacej sa ovsenej kaše. Vôňa škorice, medu a orieškov sa rozniesla po celej miestnosti. Poďakujem sa mame a pustím sa do jedla. Vychutnávam si každú lyžičku; jemné mlieko sa úžasne dopĺňa s mäkkými vločkami, med dodáva lahodnú arómu a oriešky sú sťa čerešnička na torte. Napriek tomu sa snažím jesť rýchlo, čo Sandre neunikne.

„Jedz pomalšie, lebo sa zadusíš,“ poznamená s pobaveným úsmevom. „Kam sa ponáhľaš?“

„Prepáč,“ prehltnem. „Dnes ideme s Gabrielle jazdiť a asi...“

„Si celá bez seba,“ skočí mi do reči Sandra. „Hlavne si tou lyžicou neublíž.“

Prikývnem a nahádžem do seba posledné zvyšky kaše. Položím misku do umývadla a utekám sa obliecť. Raz-dva som hotová a s bozkom od Sandry sa vyberiem do školy.

Náš dom sa nachádza na okraji mesta. Pár metrov od neho máme les, kam sa chodím túlať, no ešte som nenabrala odvahu prebádať ho celý, nieto nájsť jeho koniec. V širšom okolí sa nachádza nekonečná lúka, na ktorej s Gabrielle jazdievame. Autobusová zástavka je, chvalabohu, neďaleko, do školy to mám asi dvadsať minút. Sediac v autobuse uvažujem nad blížiacim sa výletom na koňoch a v myšlienkach zablúdim k Benovi. Ben je anglický plnokrvník bielučký ani sneh, so svalnatým telom a hustou ligotavou hrivou. Už je to sedem rokov, odkedy z krehkého žriebätka vyrástol silný šimeľ. Ako malá som ho chodila takmer každý deň navštevovať, až sa divím, že mi to Masonovci nezakázali. Musela som byť poriadne otravná – tešila som sa z každého jeho kroku či malého úspechu a pozorne som sledovala výcvik. Neviem ani opísať, aká som bola šťastná, keď mi na ňom prvýkrát dovolili jazdiť. Gabrielle vzala Jaspera, gaštana, ktorého dostala ako dar k narodeninám, a strávili sme spolu nezabudnuteľné popoludnie.

Ženský hlas v autobuse oznámi názov zastávky a ja vystúpim priamo pri škole. Vyšplhám sa hore schodmi a pokračujem po betónovej príjazdovej ceste.

Z ničoho nič sa to stane znovu. Mám pocit, akoby ma pomaly ponárali do ľadovej vody. Chlad mi preniká až do špiku kostí a mikina, ktorá mi ešte pred chvíľou stačila, pod vplyvom nízkej teploty stratila svoj význam. Zmätene sa obzriem vôkol seba a v kútiku duše ma poteší, že zvláštnu zmenu zaregistrovali aj ostatní. Aspoň viem, že som sa nezbláznila.

„Kathrin!“ začujem svoje meno a otočím sa. Šúchajúc si ramená sa ku mne blíži Gabrielle. „Šialené, čo?“ opýta sa a dych sa jej zrazí pred očami.

Chcem prikývnuť, no zastaví ma akýsi zvláštny pohyb, ktorý zaregistrujem len kúsok od kamarátkinho pleca. Rozvlnený vzduch priťahuje moju pozornosť ako magnet. Gabrielle mi luskne pred očami, až zažmurkám. „Si tu?“

„Prepáč,“ ospravedlním sa jej rýchlo. Skúsim nakuknúť poza jej plece, či sa mi to iba nezdalo, ale hmla, ak tam skutočne bola, zmizla.

Gabrielle ma sleduje s nadvihnutým obočím. „Všetko v poriadku?“

„Už áno,“ usmejem sa, keď sa zázračne oteplí.

Gab sa s úškrnom pozrie na nebesky modrú oblohu.

„V máji je asi naozaj možné všetko!“ vyhlási a spoločne vojdeme do budovy.

Škola je síce stará, ale pekne renovovaná. Nábytok i zariadenie sú úplne nové a ani technika nezaostáva za súčasným priemerom. Jej súčasťou je aj atletický ovál a telocvičňa. Pokiaľ sa nemýlim, druhá hodina je telesná, na ktorej máme naplánovaný beh. Nemôžem povedať, že sa na to teším, v športoch som nikdy veľmi nevynikala. V tomto je jednotkou spolužiačka Beth, ktorá svoju spokojnosť neskrýva. Myslím, že aj keď to zvyčajne nedáva najavo, hnevá ju, ak ju v nejakej súťaži porazím. Ešte minulý školský rok bola najlepšou žiačkou ročníka a keby som sa nebola zázračne zlepšila, asi by to tak zostalo.

Prvý polrok som počas atletickej prípravy ochorela a toto sú prvé disciplíny, kde sa postavíme proti sebe. Nerobím si žiadne nádeje, že by som ju porazila, porážať druhých mi nerobí ktovieakú radosť. Samozrejme, že sa cítim príjemne, ak v niečom vynikám, ale tešiť sa z niečej porážky... To nie som ja.

Po príchode do triedy sa s Gab zložíme za jednu lavicu a začneme veselo trkotať. Postupne sa k nám pridávajú ďalší spolužiaci a spolužiačky, priťahovaní smiechom a Gabriellinou osobou.

„... a ja som tam len tak stál a hľadel som!“ zvolá Thomas, na čo sa ostatní zborovo zasmejú.

„Už máš hotový projekt?“ nadhodí Nina.

Gabrielle sa uškrnie. „Prvú stranu, čo je dosť zlé, keďže deadline je už o týždeň.“

„Netráp sa, ja som ešte ani nezačal,“ vyhlási Peter a niekoľkí začnú horlivo pritakávať.

„Čaute,“ pridá sa k našej skupinke Beth. Krátke vlasy po bradu si na jednej strane zopla čiernou sponkou, na hnedé oči naniesla nenápadný tieň a líca zvýraznila bronzerom.

„Ahoj!“ privíta ju spolužiačka objatím. „Čo máš nové?“

„Dnes večer záťah,“ pochváli sa, „nechce sa niekto pridať?“

„Musela by som ujsť z domu, naši by ma nepustili,“ vyhŕknem, aj keď nad pitkou vôbec neuvažujem. Alkohol ma nikdy zvlášť nepriťahoval.

Beth žmurkne. „Všetko je raz prvýkrát. Neboj, dnes ťa určite presvedčím.“

„Pochybujem,“ podotknem a Cory sa opýta, či môže ísť tiež.

Zazvoní a naša skupinka sa rozpustí. V lavici sa chvíľku rozprávam s Gab a po príchode učiteľa stíchneme.

Doth najskôr skontroluje dochádzku.

„Kto chýba?“

„Brownová, Smith, Patel, Jones a Williamsová.“

Profesor si zapíše priezviská menovaných a vstane s kopou papierov v rukách. Spokojne sa pozrie na triedu. „Vaše písomky,“ zdvihne ich do výšky a usmeje sa. „Potešili ste ma. Dal som iba jedinú trojku. Prekvapilo ma, koľkí z vás vedeli toľké podrobnosti o Ľudovítovi XVI. a Márii Antoinette. Najlepšia písomka patrí,“ prehrabe sa v papieroch, „slečne Stakleyovej. Musím povedať, že som milo prekvapený, ako ste sa zlepšili.“

Jeho pochvala ma zahreje na duši. V poslednom čase to počujem pomerne často. Neviem, čo stojí za mojimi náhlymi študijnými úspechmi, ale som za ne vďačná. Profesor predo mňa položí test a stačí mi krátky pohľad, aby som zistila, že nemusel napísať jedinú čiarku.

„Ostatní ste si udržali svoj štandard. Prosím, pán Lewis, rozdajte.“ Obráti sa k tabuli a na jej hornú polovicu napíše názov novej kapitoly. „O jakobínoch si napíšeme desaťminútovku budúcu hodinu,“ oznámi. Spravím si poznámku do diára, no nepociťujem žiadny veľký stres.

Minúty plynú a počúvajúc profesorov výklad o direktóriu a Napoleonovi Bonapartovi si píšem poznámky. Zvonenie ohlásilo koniec hodiny a Doth prekričí narastajúci hluk: „Za domácu úlohu napíšete pol strany o príčinách Napoleonských vojen!“

„Zaujímavá hodina,“ poznamená Gabrielle a zbalí si veci.

„Áno, radšej by som si ju zopakovala, než bola na telesnej,“ priznám, pričom zídeme do dievčenských šatní. Kým sa prezliekame, zachytím útržky rozhovorov.

„... kúpila som si ju v drogérii, bola v akcii...“

„Povedala som mu, že nechcem, aby mi kupoval nový mobil, nechápem, prečo bol nahnevaný.“

„Ako bolo včera so Stephanom?“

„Dievčatá?“ zaklope profesorka Edwardsová na dvere šatne. „Môžeme ísť?“

Súhlasne zamrmleme a po pár minútach sa ocitneme na oválnom štadióne. Rozcvičíme sa, rozklusáme a napokon sa zoradíme na štartovaciu čiaru. Predstavujem si, ako budem vyzerať po prebehnutých tisícpäťsto metroch, a nasucho preglgnem. Profesorka pískne a vyštartujeme.

Beth okamžite vyrazí dopredu, zatiaľ čo ja sa zaradím niekde do polovice pelotónu. Udržiavam rovnomerné tempo a kontrolujem dych, ani sa nenazdám a Edwardsová zakričí, že do cieľa zostávajú tri kolá. Na moje veľké prekvapenie sa mi nebeží vôbec zle. Mám pocit, že by som dokázala aj zrýchliť. Predbehnem dve spolužiačky a stále plná energie už bežím za Emily. V rovnakom poradí prejdeme druhé kolo, pričom na sebe nebadám žiadnu únavu. Je to úžasný pocit – nikdy som sa necítila byť pri fyzickej aktivite taká uvoľnená a silná zároveň. Užívajúc si nadobudnutú zdatnosť, obídem Emily aj Jane a zistím, že od Beth ma delí len desať metrov.

Ani nie zo snahy vyhrať, skôr zistiť, kam sa až dokážem posunúť, zrýchlim a dostanem sa na Bethinu úroveň. Venuje mi prekvapený pohľad.

Edwardsová zahlási posledné kolo a upozorní ma, že si v druhej lajne predlžujem trať. Rozmýšľam, či sa zaradím za Beth, no spolužiačka má iný úmysel. Ako by ju naháňal pes, zač ne šprintovať. Nasledujem ju, držím sa tesne za ňou.

Za celý život sa mi nestalo, aby som si beh užívala. Neviem, kde sa to vo mne vzalo, no svaly mi kážu pridať a rovnako ako Beth poriadne finišovať. Opantaná eufóriou ich poslúchnem. Prebehnem okolo Beth sťa guľka vystrelená z pištole, vyberiem zákrutu a každou sekundou som čoraz bližšie k cieľovej čiare. Napokon zastanem a profesorka stlačí stopky.

„Výborný čas!“ vyhlási, v hlase jej zaznieva úžas i spokojnosť. „Vy ste museli trénovať, Stakleyová.“

Mierne zružoviem, ale usmejem sa. „Ďakujem, pani profesorka.“

Dobehne Beth a držiac sa za boky si sadne na zem. Naberá dych a mlčky čaká na ostatné dievčatá. Emily si po príchode sadne vedľa Beth a čosi poznamená. O chvíľu prebehnú cieľovú čiaru aj zvyšné spolužiačky.

„Dobre, dievčatá,“ zapíše si naše časy do notesa. „U každej som zaznamenala zlepšenie a prvýkrát máme novú víťazku! Proweová, Stakleyová, podajte si ruky.“

S nadvihnutými kútikmi úst natiahnem ruku a Beth mi ňou krátko potrasie. Na rozdiel odo mňa sa neusmieva a pohľad, ktorý mi venuje, sa mi vôbec nepáči. Z očí jej srší hnev, aký som u nej dosiaľ nevidela.

Spotené sa poberieme do šatní. Kým sa prezliekame, Gabriel le nevychádza z úžasu. „Neviem, čo sa to s tebou porobilo, ale minimálne u šiestich profesorov si si spravila očko.“ Pozapína si gombíky na kvietkovanej blúzke. „Čo je tajomstvom tvojho úspechu?“

„Nemám ani tušenia,“ odvetím a kútikom oka zachytím, ako si ma Beth premeriava skúmavým pohľadom. Popravde, asi jej zlosti rozumiem – doteraz bola vo všetkom najlepšia, musí jej vŕtať hlavou, prečo to zrazu tak nie je. Veď to zaujíma aj mňa.

Zvyšok hodín ubehne ako voda a po poslednom zazvonení sa s Gabrielle vyberieme na ranč. Nájdeme ho prázdny, Masonovci museli kamsi odbehnúť. Privítajú nás však Abrim a Lenny, Gabrielline psy. Abrim je typický zlatý retriever s dlhou splývavou srsťou, Lenny zase fľakatý bígl. Vrtiac chvostami nás odprevadia až k stajniam. Gabrielle otvorí kovovú závoru a vpustí nás dnu. Ovanie ma známa vôňa sena a od radosti pobehnem k Benovmu boxu. Je hneď vedľa tmavohnedej Melanie. Mená koňom určila Gabrielle. Nesúhlasí so všednými menami ako Zornička, Blesk či Belko a musím povedať, že Ben, Melanie alebo Jasper sa mi páčia omnoho viac.

Svojich tátošov osedláme, a keď sú všetky časti postroja na svojom mieste, vyrazíme klusom na lúku. Odvážime sa aj cválať. Vietor mi hučí v sluchách a užívam si, ako mi strapatí vlasy. Onedlho spomalíme.

„Ako bolo včera s Nickom?“

Gabrielle sa pri spomienke na večer rozžiari ako slniečko. „Myslím, že spolu budeme chodiť,“ poznamená, na čo zatlieskam. Na jednej strane sa teším, že našla spriaznenú dušu, na tej druhej sa vo mne rozlieva akýsi zvláštny pocit, akoby som strácala časť nášho priateľstva.

Počúvam, ako mi rozpráva o zmrzline a potulkách po parku, no vtom si na čosi spomenie.

„Včera som mala aj debatu z rodičmi,“ prezradí neurčito.

„Pohádali ste sa?“ vyzvedám opatrne a potiahnem Bena za uzdu, aby odbočil.

„Nie,“ povie rýchlo, „teda... trochu. Rodičia sa rozhodli, že potrebujeme uvoľniť zo dva boxy. Vraj sme si kúpili viac koní, ako vládzeme uniesť.“

Po chrbte mi prebehnú zimomriavky. „To ma mrzí,“ súcitím, „vieš, ktoré kone odpredáte?“

„Neviem, ktoré konkrétne,“ odvetí zamietavo, „no zrejme budú v produktívnom veku. Žriebätá a starčekovia sa predávajú ťažšie.“

Pomaly si spojím dokopy dve a dve. „Počkaj,“ zamyslím sa, „dúfam, že Bena sa to netýka, alebo áno?“

Gabrielle sa smutne usmeje. „Ben má sedem rokov, je v najlepšom veku. Je reálna možnosť, že sa ho naši rozhodnú predať.“

Srdce mi vynechá jeden úder a podvedome šimľa pohladím po krku. „Nie, nemôžu ho predať,“ hovorím skôr sebe, než priateľke.

„Neviem ti nič sľúbiť, Kathrin,“ podotkne úzkostlivo, „ale budem robiť všetko preto, aby Ben na našom ranči ostal.“ Vidí, ako sa ma jej novina dotkla, a snaží sa ma rozveseliť. „Kto bude rýchlejšie pri dome!“ zvolá a kopnúc koňa do slabín sa cvalom rozbehne preč. S nedobrým pocitom v žalúdku ju nasledujem.

- - -

Prebudí ma nepríjemný zvuk budíka. Píp, píp. Píp, píp. Zabudla som ho prestaviť na krajšiu melódiu. Otvorím zalepené oči a vypnem hrozný tón. Na displeji svieti ikonka oznamujúca novú esemesku. Došla mi včera podvečer, zrejme keď som s rodičmi pozerala film. Je od Gabrielle.

Ahoj, Kathrin, mrzi ma to, ale rodicia sa rozhodli predat Bena a Jordana. Skusala som ich presvedcit, no neslo to. Slubujem, ze mu najdeme dobrych majitelov. V skole budem skoro, vezie ma tatko, pockam ta v triede. Gab

Každým slovom mi nálada klesá k bodu mrazu. Myslím, že som ešte nikdy nemala horšie ráno. Prečo sa mi muselo toto stať? Prečo zo všetkých siedmych koní musia predať práve Bena? Do očí sa mi tlačia slzy. Utriem si ich chrbtom ruky a v zrkadle sa obzriem, či vyzerám normálne. Bola by som nerada, keby Sandra alebo Charlie niečo zistili. Mamina ľútosť by mi útechu nepriniesla a otec, aj keď je už dávno v rádiu, vzťahy so zvieratami nepovažuje za podstatné.

„Dobré ráno!“ zvolá Sandra, keď prídem do kuchyne a zasuniem sa za stôl. Položí predo mňa kašu s čučoriedkami a kokosom, lyžicu a naberie si vlastnú porciu. Snažím sa pôsobiť normálne, aj keď najradšej by som sa zložila na stôl a plakala, aký je život nespravodlivý. Sandre moja zamĺknutosť a zvesená hlava neujdú.

„Všetko v poriadku, Kathrin?“ opýta sa starostlivo.

Prikývnem. „Máme v škole veľa písomiek,“ zaklamem a na dôvažok pridám presvedčivý útrpný výraz.

„Ty nemusíš mať žiaden stres!“ poznamená s úsmevom. „Dostala som e-mail od triednej učiteľky. Tvrdí, že si sa zlepšila vo všetkých predmetoch, počúva na teba samú chválu.“

To sú somariny, pomyslím si smutne. Bola by som oveľa radšej, keby Ben zostal na ranči.

„Netešíš sa?“

Opätujem jej znepokojený pohľad a prinútim sa tváriť sa veselšie. „Samozrejme, že som rada,“ poviem, keď dojem výbornú kašu. „Musím sa ísť obliecť.“ Hodím misku do drezu a mašírujem do izby.

Cesta do školy mi prejde akoby za sekundu. Myšlienky na Bena a na to, že ho onedlho stratím, zmazali podstatu času. So sklonenou hlavou vyjdem po schodoch i po cestičke k škole a poberiem sa do triedy. Namiesto typického ruchu ma privíta akýsi divný šum. Zdvihnem pohľad od zeme a uvedomím si, ako sa na mňa spolužiaci čudne dívajú a šepkajú si. Zmätená si zložím veci pri Gabrielle a potichu sa jej opýtam, čo sa deje.

„Dozvedeli sa to,“ zašepká, pričom sa zamračím.

„Čo sa mali dozvedieť?“ nechápem.

Teraz sa zamračí Gabrielle. „No to,“ veľavýznamne zdôrazní posledné slovíčko. „Beth ťa pri tom videla.“

„Pri čom ma videla?“ Nechápavo sa obzriem na odsudzujúce pohľady spolužiakov a trpký výraz na Bethinej tvári.

„Kathrin, nepredstieraj,“ vytkne mi Thomas, „už to aj tak všetci vieme.“

„Čo viete?“ opýtam sa do tretice.

„Že si šľapka,“ povie Emily a zopár ľudí sa zasmeje.

„Prosím?“ Zhrozene otvorím ústa a šokovane opätujem Gabriellin smutný pohľad.

„Po tom chľaste musí mať okno.“

„Chúďa, vyzerá tak zničene,“ poľutuje ma Jane.

„Akom alkohole?“ pýtam sa rýchlo. Srdce mi bije do rebier. Absolútne nerozumiem, čo sa deje. Obrátim sa k Beth sediacej pri stole.

„Môžeš mi vysvetliť, čo sa robí? Pri čom si ma mala akože vidieť?“ Trasie sa mi hlas. Preglgnem, musím sa upokojiť.

„Včera sme sa videli v Crystale, v tom bare, nepamätáš? Bola si hrozne smutná, že Masonovci idú predať koňa, čo na ňom lipneš, tak som ťa nahovorila, aby sme si vypili. Teraz to ľutujem,“ dodá smutným hlasom. „Nedala si sa zastaviť, žiadna brzda, iba vodka. A potom prišiel nejaký chalan, mohol mať osemnásť a hovoril si Steven. Naozaj si na nič nespomínaš?“

Od úžasu stratím hlas. Prvýkrát počujem historku, ktorej som údajne bola súčasťou, a vôbec sa mi nepáči. Beth pokračuje ďalej. „Nech som hovorila, čo som hovorila, odišli ste spolu na záchod a tam...“ významne si odkašle, „... som vás počula.“

Na čelo mi vyskočia kropaje potu a do tváre nahrnie červeň. Na moje zdesenie to spolužiaci berú ako dôkaz.

„N-nie,“ vysúkam zo seba, „to nie je pravda!“

Nemám pocit, že by mi niekto uveril. „Máš ledva pätnásť!“ zakričí Clarie, dievča vychovávané v hlboko katolíckej rodine. „Si nechutná!“

„Clarie, ja som naozaj nič nespravila,“ ohradím sa zúfalo. „Včera večer som pozerala film. Gladiátora.“

„Fakt skvelá výhovorka,“ zasmeje sa Thomas.

So slzami v očiach skríknem: „Beth si to vymyslela! To vám naozaj nenapadlo?“

„Prečo by to robila?“ bráni ju Peter.

„Pretože...“ nedokončím. Naozaj, prečo to spravila? Doteraz sme medzi sebou nemali žiaden konflikt, nemá dôvod ma nenávidieť.

„Aspoň si priznaj, že si spravila chybu,“ vytrhne ma z myšlienok Jane. „Už nemá zmysel klamať.“

„Neklamem,“ zvolám, tentoraz nahnevane. „Včera večer som v žiadnom bare nebola a s nikým som sa nevyspala. Čo ma nepoznáte?“

„O tom tvojom koňovi básniš pomaly každý deň,“ vyhodí mi na oči Julia. „Dobre vieme, ako ti na ňom záleží.“

„A Gabrielle nám povedala, že jej rodičia sa ho rozhodli predať a že ti včera poslala správu,“ dodá Jack a kývne hlavou smerom ku Gab. „Potom sme z Beth dostali, čo sa stalo.“

„Beth klame!“ nedám sa odradiť.

„Radšej na ňu neútoč,“ zastane sa jej Clarie, „dlho ťa bránila. Je to odporné, správaš sa ako...“ Ani nemusí dopovedať. Po celom tele sa mi šíri zúfalstvo a bezmocnosť. Nikto mi neverí.

„Kto sa nechá v štrnástich pretiahnuť?“ vyčíta mi Jane. „Fakt som si to o tebe nemyslela, Kathrin.“

„Jane, prisahám, že som nič nespravila.“ Chvejúce ruky zatnem do pästí.

„Prisahať sa nesmie,“ vyhlási Clarie odsudzujúco, akoby som práve zhrešila.

Zazvoní a spolužiaci sa začnú trúsiť do lavíc. Zrazu ma Gabrielle chytí za ruku a vytiahne na záchody na konci chodby. Skontroluje, či sú všetky kabínky prázdne, a zahľadí sa mi priamo do očí.

„Povedz mi pravdu, prosím ťa. Ako to naozaj bolo?“ Slnko sa odrazí od bledomodrých lesklých kachličiek a osvieti jej husté svetlé vlasy.

„Včera som bola celý čas doma. Sľubujem.“ Neisto sa dívam do jej hnedých dúhoviek. Ak mi neuverí ona, potom nikto.

Napokon vzdychne a prikývne. „Dobre, verím ti.“

Pocítim ohromnú úľavu. „Ďakujem. Len sa bojím, že si jediná.“

„Vyznelo to dosť presvedčivo,“ prizná a oprie sa o stenu. „Jej plány ísť včera večer do Crystalu, moja esemeska, tvoj výraz a reakcia... Všetko sedelo.“

„Ale prečo to urobila?!“ zvolám nahnevane.

„Neviem, Kathrin. Zamysli sa. Nespravila si niečo, čo ju k tomu primälo?“

„Nie,“ odvetím okamžite. „Teda...“ Zastavím sa a ozubené kolieska mi v hlave zapadnú na miesto.

„Teda?“

„Porazila som ju,“ zašepkám, osvietená poznaním. Gabrielle pomaly prikývne.

„Včerajší beh...“

„To bola posledná kvapka.“

„Prečo to nikto nevidí? Veď je to priehľadné!“ zavrčím a od zlosti buchnem päsťou do kachličky na stene. Ozve sa príšerný zvuk a jej stredom prejde cikcaková prasklina. Spolu s Gab šokovane hľadíme na moje dielo.

„Čo...?“

„Ako...?“

V úžase sa pozrieme na seba a bizarnosť situácie nás prinúti rozosmiať sa. Uvoľnenie mi padne dobre a už sa necítim byť tak v strese. Keď stíchneme, Gab podotkne, že by sme mali ísť.

„Otázkou zostáva – ako sa jej ideš pomstiť? Nemôžeš to predsa nechať svojvoľne plynúť,“ šepne mi cestou do triedy. Je zatvorené, profesorka Adamsová už bude dnu.

„Nič mi nenapadá,“ zamrmlem, otvárajúc dvere.

„Môžem ťa zoznámiť s Nickom,“ navrhne Gabrielle, „spolu už niečo vymyslíme.“

- - -

Novina sa po pár dňoch rozšíri aj do ďalších tried z nášho ročníka. V škole síce nie som taká obľúbená ako Gabrielle, ktorá má v každej triede nejakých kamarátov, no v poslednom období som známa dobrými výsledkami pri reprezentácii školy. Preto je historka, že som sa opila a vyspala s neznámym chlapcom, medzi študentmi senzáciou. Sú radi, že môžu niekoho ohovárať, najmä ak ide o zjavom slušnú dievčinu. Väčšie haló by bolo jedine v prípade, že by tento príbeh Beth našila na Clarie. Také klebetenie si ani neviem predstaviť.

Spočiatku sa zdalo, že by som to mohla všetko zvládnuť. Gabrielle stála pri mne a vďaka jej popularite sa so mnou aspoň jej priatelia rozprávali normálne (aj keď ma možno za chrbtom ohovárali). Predvčerom mi však Gabrielle volala, že je chorá, a v škole sa začalo úplné peklo. Nikdy predtým som nezažila, že by ma ohovárali, chichotali sa zakaždým, keď prejdem okolo, či si v mojej prítomnosti šuškali tak, aby som to počula. Raz som sa dokonca neudržala a zrevala som na Patriciu s Alice, nech konečne čušia. Samozrejme, že som to hneď oľutovala, pretože sa začalo šíriť, že sa neviem kontrolovať.

Stretnutie s Nickom, ktoré Gabrielle plánovala, sa muselo kvôli jej chorobe odložiť na neskôr. Dúfam, že sa čím skôr vylieči, pretože bez spojenca sa v škole cítim až príliš osamelo.

Keď v piatok zazvoní zvonček oznamujúci koniec vyučovania, je to úžasný pocit. Začínajú sa dva dni, ktoré prežijem bez šuškandy a škodoradosti. Zbalím si veci a vybehnem z triedy medzi prvými. Zbehnem dolu schodmi mieriac k východu, no začujem svoje meno a spomalím.

„... keby si videla, ako sa Kathrin správa. Vôbec neľutuje, čo spravila. Je to šľapka...“

Mám chuť otočiť sa a niečo na svoju obranu povedať. Namiesto toho sa rozbehnem k dverám a postavím sa za roh školy, aby som zároveň mala dobrý výhľad na vychádzajúcich študentov. Chvíľku čakám a očami hľadám Beth.

Netrvá dlho, kým ju zazriem medzi Jane a Emily, ako sa so smiechom uberajú k schodom. Vyštartujem zo svojej skrýše a dobehnem ich.

„Beth,“ oslovím ju a chytím za rameno. „Môžem s tebou hovoriť?“

Kútikom oka zachytím, ako si Jane s Emily vymenia prekvapené pohľady, no Beth nezostáva nič iné, iba prikývnuť a nasledovať ma. Dostanem sa na pôvodné miesto a pokračujem ďalej ku kontajnerom, aby nás nikto nevidel. Pustím ju až pri stene, ďaleko od hluku a zvedavých očí študentov.

„O čo ide?“

„Ty sa pýtaš?“ nadvihnem obočie.

Prevráti očami. „Aha.“

„Aha? To je všetko, čo mi na to povieš?“ opýtam sa, pričom sa snažím ovládnuť hlas.

„Čo mám ešte povedať?“ Tvári sa absolútne nevinne.

„Čiže si myslíš, že spraviť zo mňa cundru pred celou školou je úplne v poriadku?“ Strčím si od zlosti trasúce sa ruky do vreciek.

Vzdychne, akoby som ju unavovala. „Nemám ti k tomu čo povedať, Kathrin.“

„Povedz mi aspoň dôvod,“ nedám sa odbiť, nahnevaná jej aroganciou.

„Zaslúžila si si to!“ zvolá, strácajúc trpezlivosť. „Skôr ty by si mi mala povedať, prečo si mala potrebu ponížiť ma.“

„Ponížiť?“

„Predtým som to bola ja, koho menovali na súťaže, ale teraz je to samé Kathrin sem, Kathrin tam... Máš možnosť vyskúšať si, aké to je.“

„Vyhlásila som snáď o tebe, že si šľapka?“ zavrčím cez stisnuté zuby.

„To je to isté.“

Neverím vlastným ušiam. Čokoľvek poviem, s ňou to ani nepohne. „Kathrin, Emily s Jane ma čakajú. Maj sa,“ kývne na pozdrav, no natiahnem ruku k stene, aby som jej zabránila odísť.

Ozve sa rana, pričom moja dlaň prepadne cez omietku, akoby to bolo tenké sklo. Beth na mňa užasnuto hľadí, kým sa potácavo vraciam späť na miesto.

„Ako si...?“ nechápe. Šúchajúc si ruku i prsty pokrútim hlavou a Beth, využívajúc moju nesústredenosť, sa prešmykne okolo mňa a rozuteká sa preč. Ovládne ma hnev a v momente sa rozbehnem za ňou.

Stane sa to z ničoho nič. Telo mi ovládne čistá zlosť, za ktorou nasleduje zvláštne šteklenie. Cítim, ako sa zmenšujem, brucho sa mi zosúva k zemi, odrazu bežím po štyroch a idem rýchlejšie než kedykoľvek predtým, na zadku cítim čudné kývanie a uvedomím si, že mám chvost. Hlava sa mi preťahuje, na lícach s jemným pichaním rastú fúzy a nos sa zmení na vlhký ňufák.

Labami sa zapriem do chodníka a zastanem. V popraskanom asfalte nájdem mláku po nočnom daždi a len čo uvidím svoj odraz, zaúpiem a odskočím dozadu. V mláke som nebola ja. Bol tam vlk.

Srdce mi splašene bije do rebier a v hlave treští. Tuho zatvorím oči a celú myseľ sústredím na fakt, že sa mi to iba zdalo. Si predsa človek. Upokoj sa. Upieram sa na tú myšlienku celým svojím bytím.

Opäť mám pocit, akoby mi po tele chodil zástup mravcov, a keď sa všetko skončí, podídem k vode a zahliadnem svoj odraz. Spoznávam tvár, ktorá rozhodne nemá vlčiu podobu. Schmatnem tašku, ktorú som si nechala pri stene školy, otočím sa na päte a s tisíckou otázok na jazyku vyštartujem domov.