Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Žliebky

Jozef Gregor Tajovský

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2017 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Janka Danihlíková, Miriama Mládková, Viera Studeničová, Tomáš Ulej

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0204-3

Pôvodná publikácia

Jozef Gregor Tajovský. Dielo 1. Slovenské vydavateľstvo krásnej literatúry. Bratislava 1953. 377 s. Dr. Jozef Felix rediguje. Ivan Kupec, šéfredaktor. Dr. Jozef Felix, zodpovedný redaktor. Rudolf Totka, technický redaktor. Ivan Minárik korigoval.

Bibliografické poznámky

Prvý raz odtlačené v Slovenskom týždenníku 1906, č. 2, pod názvom „Nos“.

Tŕpky, Ružomberok 1911, str. 21 — 27

Spisy (prvé vydanie) — 1 str. 135 — 142

Spisy (druhé vydanie) — 1 str. 131 — 138

Rozprávka vyšla po maďarsky, preložená Jurajom Podhradským v knižočke: Falusi töténetek. Öt elbeszélés, vydanej v druhom vydaní v Budapešti r. 1919 v nakladateľstve Maďarskej socialistickej strany za vlády Maďarskej republiky rád. — Prvé vydanie nebolo nám zatiaľ prístupné. Odtlačená je na str. 3 — 18.

Tematicky vychádza z oblasti vlastných chlapčenských zážitkov zo starootcovského domu.

Žliebky

Roku tisíc osemsto osemdesiat — aj — aj — aj, ja vám to, čo bych sám chcel, nezradím, koľkého to na isto bolo… (Viete, to ma mätie, že len pred týždňom bol ešte starý rok a dnes je už nový.) Ale poviem vám to inak, aby sme sa dohodli.

Bol som teda chlapcom; nie síce už takým malým fafrnkom, ale ako ich u nás volajú, no, šarvancom som už bol. Koľkože mi bolo rokov? (Bože! zase som si takú ťažkú otázku predložil!) — Už to mám! Vravievali mi, že keď ma stará tetka od Krivých do krhly na jarku chytila (ako? to za pätnásť rokov som nemohol a ani vôbec som nepochopil), že našej Rysuli boly tri týždne, a čo vám nakoniec poviem, to sa stalo, keď Rysuli už jedenásta obrúčka zakladala sa na rohoch.[1] Boli sme teda asi v jednom veku. Ostatne kto za to môže, kedy sa narodil? Moja mama sa vraj narodila, keď jej mama mala zamiesené na chlieb a pec už vykúrenú. A poznám dvojčatá, a to z panskej rodiny… šťastie, že bolo na izbe dvoje dvier, ináč by sa bol pán farár v druhej izbe s babou stretol. A, to len ja viem, a čo vy viete —? Teda: kedy sa človek narodí a pri akej príležitosti, zato už vonkoncom nemôže.

Teda keď Rysuli už jedenásta obrúčka — polámal nám sneh už i tak hnilé žliebky pod strechou.

Sneh boli by sme, ako opatrní gazdovia, poschraňovali, ale napadal v noci.

Stalo sa. Starý otec síce hneď v noci, ako žliebky druzgly, volal na mňa: „Synku, polámal sneh žliebky, aby nám nie strechu…“

„Azda len nie do rána. A boly už zhnité…“ A vtiahol som sa hlbšie pod perinu od strachu, že starý otec trafí navrhnúť, aby sme sa obliekli a hneď šli sneh posťahovať. Zaspal som od strachu ako snop.

„Nedaj mi zabudnúť: keď okopnie a pôjdeme na lúku, podtneme v obecnom a na leto svlečieme,“ pripomínal mi starý otec, keď sme ráno sneh ohreblom sťahovali.

Okopnelo a chodili sme na lúku ramať.[2] Starý otec nosil so sebou obyčajne sekerku a ja hrdú spiežovú valašku.