Date: 2014-03-09T23:00:00+00:00
Description: Aľa Rachmanovová – Mliekarka z Ottakringu
Publisher: Premedia
Rights: Copyrighted

Aľa Rachmanovová

Mliekarka z Ottakringu

(denníky 1925 – 1927)

Elektronická kniha

Z nemeckého originálu Alja Rachmanowa: Milchfrau in Ottakring, Tagebuch einer russischen Frau preložila Zuzana Demjánová

Redakcia Teodora Chmelová

Vydala Premedia Group, s. r. o., Bratislava 2013

Návrh obálky: Igor Slovák

Grafická úprava textu: Izabela Koska

Prvé vydanie

© 1997 by Amalthea Signum Verlag GmbH, A-Wien

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Scholstr. 1, D-694 Weinheim

Preklad © Zuzana Demjánová, 2013

ISBN 978-80-8159-020-7

Táto kniha je slovenským prekladom denníkov Ale Rachmanovovej po jej vypovedaní z Ruska, konkrétne z rokov 1925 až 1927. Roky 1916 až 1920 vyšli pod názvom Študenti, láska, Čeka a smrť a denníky z rokov 1920 až 1925 pod názvom Manželstvá v červenej búrke. Do nemčiny ich podľa rukou písaných ruských originálov preložil spisovateľkin manžel Dr. Arnulf von Hoyer.

17. december 1925

Skoro ráno vošiel náš vlak do Viedne. Otmar niesol oba naše malé kufríky a ja som vzala na ruky Jurku. Bol ešte veľmi rozospatý a vyľakane sa obzeral. Spolu s ostatnými cestujúcimi sme kráčali k východu zo stanice, kde sa potom ľudia rozptýlili na všetky strany. Mnohých vítali príbuzní. Nás nečakal nik, nevedeli sme, kam ísť. Napokon sme sa vydali do parku neďaleko stanice a sadli si na zľahka zasrienenú lavičku. Srdce mi zovrel pocit hlbokej osamelosti. Zo všetkých strán sa ozýval hluk veľkomesta, klaksóny automobilov a cez park sa náhlili ľudia obložení balíčkami, poniektorí niesli i malé jedličky. Vo vzduchu bolo cítiť blížiace sa Vianoce.

„Oziabajú ma rúčky,“ povedal Jurka. „Chcem ísť domov!!

Domov! To slovo sa mi videlo v tej chvíli fantastické a absurdné.

„Máme dvestotridsaťpäť šilingov. Môžeme si nájsť nejaký veľmi lacný hotel,“ povedal po chvíli Otmar.

„Som hladný a nohy mám už celkom premrznuté,“ posťažoval sa Jurka opäť plačlivým hlasom.

Pomaly sme vykročili po širokej strohej Laxenburgerstrasse. Zastali sme pred akýmsi hostincom a po chvíli zvažovania sme napokon vošli. Tučná rozospatá žena v špinavej modrej zástere si mlčky vypočula objednávku a po dlhej chvíli nám priniesla mlieko, ktoré sme si vypýtali. Akési mladé dievča hlučne posúvalo stoly, na ktorých boli uložené obrátené stoličky. Bolo rovnako rozospaté ako žena. „Chcem ísť domov za dedkom a babkou!“ rozplakal sa opäť Jurka. „Nechcem tu bývať!“

Potom sme sa vydali hľadať nejaký vhodný hotel. Na uliciach nebola ani stopa po snehu, fúkal teplý vietor a popŕchalo. Mesto bolo obostreté sivou hmlou. Pred niekoľkými dňami sme ešte boli v Moskve, kde bolo tridsať stupňov pod nulou a všetko, kam len oči dovideli, pokrýval sneh, len sneh...

V ďalšom hostinci sme si prenajali dlhú tmavú izbu s dvoma železnými posteľami. Bola studená a nehostinná.

Uložila som Jurku do postele a on okamžite zaspal.

Otmar ma chytil za ruku.

„Teraz musíme popremýšľať, čo spravíme,“ povedala som potichu. „Dvaja mladí, zdraví ľudia, ktorí chcú pracovať, sa predsa nestratia. Azda by si mal zájsť za tvojimi známymi, ktorí tu žijú, možno ti poradia. Ja sa pokúsim niečo napísať. V Rusku mi ľudia vravievali, že mám talent. Mohla by som napísať zopár poviedok, niečo o Rusku. Ľudí to bude iste zaujímať.“

„Aj ja som presvedčený, že sa niekde uchytíme,“ povedal pevne Otmar. „A mám predsa teba, nuž sa musí všetko dobre skončiť.“

Otmar ma objal a dlho sme mlčky sedeli a pozorovali naše spiace dieťa. Ako len schudol a ako zle vyzeral! Choroba a dlhá cesta si vybrali na ňom svoju daň.

21. december 1925

Mama veľmi často hovorievala: „Možno prísť o peniaze a o dom, ale vzdelanie je kapitálom, ktorý nemožno nikomu vziať. Svoje dcéry dám vyštudovať, aby nemuseli nikdy hladovať.“

Teraz sa však ukazuje, že so svojím vzdelaním si nezarobím doslova ani na kus chleba. Čo z toho, že som vychodila gymnázium a univerzitu, že som sa celý život len učila a študovala? Tu v cudzine sú moje potvrdenia o štúdiu len zdrapom papiera. Navyše mi tá bledá zachmúrená žena na hraniciach všetky doklady zobrala, vraj „na pamiatku“. Veľmi ma to trápi. A Otmar? Keď vypukla vojna, musel narukovať ešte pred štátnicami. Prirodzene, že ich zložil v Rusku, tu však neplatia. Teraz ich musí zložiť na Viedenskej univerzite ešte raz. Ako má však študovať, keď nevie, ako uživí svoju rodinu?

22. december 1925

Otmar sa práve vrátil z pochôdzky po meste. Unavený sedí na posteli vedľa spiaceho Jurku. V tvrdej tvári sa mu zračí smútok. Pochodil všetkých známych, ale nikde nepočul nič potešujúce. Je takmer nemožné zamestnať sa a je vylúčené, aby sme si na seba zarobili písaním. Zopár článkov alebo fejtónov by azda uverejnili, ale tým sa to aj končí. Redaktori v novinách sami nevedia, čo s rukopismi, ktorými ich zasýpajú.

A všade treba „protekciu“!

Nie, to predsa nie je možné, musíme nájsť spôsob, ako si zarobiť na živobytie. Napísala som poviedku, Otmar ju preloží a zanesie do novín.

23. december 1925

Celý deň sme hľadali nejakú izbu na prenájom. Prešli sme takmer celú Viedeň. Hotel je pre nás príliš drahý, stojí šesť šilingov na deň. Nie je ľahké niečo nájsť, keďže zväčša sa miesto uvoľní až prvého alebo pätnásteho v mesiaci. Navyše, všetko je pre nás pridrahé. Napokon sme si u jedného zverolekára bez praxe našli izbu, ktorá nám ako-tak vyhovovala. Stojí sedemdesiat šilingov na mesiac. Zostaneme tu, kým si nenájdeme niečo lacnejšie.

24. december 1925

V byte našich nájomcov vládne hrobové ticho. On, ona a ich dve deti sedia v izbe, ale nepočuť ich hovoriť, či dokonca smiať sa. Žijú len z prenájmu izby a to, prirodzene, nestačí. Obaja sú veľmi zatrpknutí, a keď som dnes vošla do kuchyne, aby som si uvarila čaj, spýtala sa ma žena:

„Ako ste len mohli odísť z Ruska, veď tam sa žije tak dobre! Tam sú ľudia aspoň slobodní a každý má prácu. Rusi to spravili, ako sa patrí, obesili všetkých buržujov a proletári si môžu robiť, čo chcú. My sme komunisti a nevieme sa dočkať, kedy sa pripojíme k Sovietskemu zväzu. Potom sa už postaráme o to, aby sme podrezali krky všetkým buržujom! Všetci musia zdochnúť, všetci!“ Oči sa jej blýskali hnevom a jej mladá pekná tvárička nadobudla krvilačný zvierací výraz.

„Nože mi porozprávajte niečo o Rusku!“ poprosila ma. „Myšlienka naň je našou jedinou vzpruhou. To je jediné miesto na zemi, kde sa môže človek nadýchnuť!“

„Kedy sa vrátite do Ruska?“ skočil jej do reči zverolekár. „Chceli by sme ísť s vami, vedeli by ste nám pomôcť? Iste máte styky. Na koho sa máme obrátiť, ak ta chceme odísť?“

Zmeravela som od údivu. Takto zmýšľajú ľudia v slobodnej krajine! U nás snívajú všetci o západnej Európe a slobode a tu túžia po sovietskom Rusku! Napokon mi zverolekár poradil:

„Zbaľte si veci a odíďte naspäť do Ruska, kým vám ešte platí vízum. Tu nenájdete prácu. Tu si žijú dobre len kapitalisti, všetci ostatní umierajú od hladu. Pozrite sa na mňa: v priebehu mesiaca som tu ošetril len jednu mačku s pokazeným žalúdkom. Povedzte mi, či môže vyžiť celá rodina z jednej chorej mačky? Prenajímam izbu, ale vari sa dá vyžiť zo sedemdesiatich šilingov? Nie. Nuž mi teda povedzte, čo mám robiť? Neostáva mi nič iné, len byť komunistom. Všetkým buržujom treba podrezať krky, inak sa to nezlepší!“

25. december 1925

V byte vládne zlovestné ticho. Rodina zverolekára sedí mlčky v svojej izbe...

„Musí existovať nejaké východisko,“ povedala som Otmarovi. „Prezrime si ešte raz noviny!“

Vzala som do ruky noviny, v ktorých sme našli aj našu izbu.

„Hľa, koľko oznamov!... Pozri tu: ,Ak ste usilovný a energický, môžete si za mesiac zarobiť slušnú kôpku peňazí! Predaj nôt, Vienna.’ Vyskúšajme to! Hneď tam zájdime!“

28. december 1925

Zárobok „slušnej kôpky peňazí“ vyzerá takto: dostanete noty a ak ich predáte, prislúcha vám provízia. Chodíte od domu k domu a ponúkate noty. Nik ich však nekupuje, pretože sú bezcenné. Aby sme „porobili“, ako hovorí Jurka, vydávame sa do ulíc všetci traja. Za žiadnu cenu by som nepustila Otmara samého. Čo by som potom robila doma? V byte je tak chladno ako vonku, pretože si nemôžeme dovoliť uhlie ako napokon ani naši nájomcovia. Obišli sme zopár domov, ale bezvýsledne, nepredali sme jediný zväzok. Jedna žena sa strašne rozhnevala – vraj sme ju vyrušili. Hrubo nás okríkla a zavrela dvere tak rýchlo, že Jurka vyľakane povedal: „Tá rakúska teta mi skoro odcvikla nos!“ Unavení, hladní a premrznutí sme sa nakoniec vrátili domov.

„Budeme teraz chodiť každý deň ,porobiť’?“ spýtal sa Jurka ustarostene. Len aby neprechladol!

Zaplatili sme za izbu na mesiac vopred a zostalo nám už len niečo cez sto šilingov. Čo si len počneme? Čo s nami bude?

5. január 1926

Stalo sa, čoho som sa obávala. Jurka ochorel, má horúčku ablúzni. Otmar chodí po meste sám, ja sedím pri dieťati. Kúpili sme trochu uhlia azakúrili sme. Ale táto malá rakúska kachľová piecka nevydáva veľa tepla.

Nemôžem spať. Neviem si zvyknúť na to, že vo Viedni jazdia autá celú noc. Vari tu ľudia nikdy nespia?

Sivé nudné ráno. Zo špinavosivého neba padá hustý dážď. Otmar sJurkom spia vo veľkých posteliach, ktoré sú celkom iné ako ruské postele. Hľadím na ich milé pokojné tváre apátram vduši po odpovedi na otázku, ktorá sa mi neustále derie na pery: prečo sme nepriatelia ľudu? Nepriatelia Ruska?

Rusko pre mňa existuje len vnoci. Len vo sne prichádza ku mne vlasť ako zosnulá matka kdieťaťu. Vystieram knej ruky. Zdá sa mi, že som doma, vidím rieku ales, široké dlhé ulice nášho mesta apočujem ľudí, ako sa rozprávajú po rusky. Je mi ľahšie na srdci, tak, ako mi bolo aj doma...

Ale hluk zulice ma zpolospánku opäť zobudí. Cudzia izba, cudzie postele, cudzie nebo, cudzí dom! Všetko je cudzie! Pritisnem sa bližšie kOtmarovi aJurkovi...

9. január 1926

Zredakcie mi odpovedali, že nemôžu uverejniť moju poviedku oRusku, hoci je dobre napísaná, ale je „priťažká“. Táto odpoveď sa ma veľmi dotkla. Ako mám napísať oživote vRusku niečo, čo by nebolo smutné, „ťažké“? Vari tunajší neznesú nič clivé apochmúrne?

12. január 1926

Dnes prišiel Otmar domov veľmi neskoro. Prechádzala som sa po izbe aznepokojene som ho vyčkávala. Vcelom byte vládlo hlboké ticho, mĺkve zúfalstvo bez slov. Trápila som sa pre choré dieťa anašu budúcnosť.

Napokon sa ozval zvonec. Otvorila som dvere aza nimi stál Otmar. Búrlivo som sa mu hodila okolo krku, videlo sa mi, akoby som ho nevidela večnosť.

Ruky itvár mal ľadovo studené.

„Prečo ideš tak neskoro?“ spýtala som sa. „Prečo?“

„Šiel som pešo. Chcel som ušetriť peniaze za električku, aby som mohol Jurkovi kúpiť nejakú sladkosť. Tu, hľa!“

Podal mi kornútik scukríkmi, aké som nikdy predtým nevidela.

„To je ibiš, proti kašľu.“

Vošiel do izby. Keby len vedel, ako som ho vtej chvíli milovala!

13. január 1926

Náš chlapček má ešte stále vysokú horúčku. Neustále sa ma drží za ruku avyľakane sa strháva. Zo spánku hovorí neprestajne oRusku aprosí, aby sa tam mohol vrátiť.

Otmar sa skúšal všelikde zamestnať, ale ešte sa mu nepodarilo zarobiť čo ilen jeden šiling.

14. január 1926

Otmar ochorel, má horúčku. Asi prechladol pri tom neustálom pobehovaní.

Máme ešte 43 šilingov.

17. január 1926

„Zájdime na poštu,“ povedala som dnes Otmarovi. „Možno nám prišli nejaké listy. Mám taký pocit, že odkiaľsi dostaneme peniaze.“

„Už aj ty máš horúčku,“ protestoval Otmar. „Kto by nám posielal peniaze? Veď to je absurdné.“

Nedala som sa však presvedčiť. Trvala som na svojom atak sme sa vydali na cestu. Aby sme ušetrili za električku, prešli sme dlhú trasu až khlavnej pošte pešo. Tam sme si dávali posielať poštu od rodičov.

Úradník mi podal len list zRuska, ale keď sme už chceli odísť, zavolal na nás, že nám ešte niečo prišlo. Po dlhšom hľadaní nám podal peňažnú poukážku. Otmarovi kolegovia zuniverzity mu poslali nejaké peniaze aaj rodičia čímsi prispeli. Zrazu sme mali 789 šilingov. Takmer som sa rozplakala od radosti. Aspoň na pár mesiacov sme zabezpečení. Hlboko nás to dojalo, boli sme nekonečne vďační našim priateľom amilovaným rodičom, ktorí nám priniesli takú veľkú obetu. Nech im Boh žehná za ich dobrotu!

1. február 1926

Prenajali sme si inú izbu. Je vnej síce pološero, pretože jediné okno vedie do chodby, ale stojí len 40 šilingov na mesiac amusíme veľmi šetriť.

Mám celý deň čas na to, aby som sa sJurkom prechádzala, zatiaľ čo Otmar sa pripravuje vuniverzitnej knižnici na štátnice alebo zháňa vmeste prácu. Viac nekúrime ako kúrime. Ak nám je vizbe príliš zima, vyjdeme na ulicu, tam načisto premrzneme, akeď sa vrátime domov, zdá sa nám izba teplejšia.

4. február 1926

Dnes sme prechádzali popri malom obchode. Majiteľ stál srozkročenými nohami pred dverami aspokojne bafkal malú fajočku. Vo výklade boli úhľadne usporiadané vajíčka, maslo, syr.

„Vieš ty čo?“ povedal Otmar. „Taký obchod – to by bolo niečo! Nemyslím si, že by to bolo príliš zložité. Hneď by sme mali aj malý byt, mohli sa lacno najesť aiste by nám ešte zvýšil čas aj na iné veci.“

„To je naozaj výborný nápad!“ zvolala som nadšene. „Ja by som mohla predávať aty by si sa mohol pokojne pripravovať na štátnice.“

„Len sa neteš,“ pripomenul mi Otmar. „Na obchod by sme potrebovali peniaze aodkiaľ by sme ich vzali?“

„Máš pravdu,“ pritakala som aznova som posmutnela. „Kto by ti požičal? Aešte ktomu na obchod? Ak obchod skrachuje, je po peniazoch.“

„Mám jedného veľmi dobrého kamaráta, poznáme sa ešte zo zajatia,“ povedal Otmar zamyslene. „Bol som za ním pred niekoľkými dňami. Je to úžasný človek. Azda by mi požičal potrebnú čiastku.“

6. február 1926

Otmar dnes šiel za svojím kamarátom zo zajatia, aby ho poprosil opôžičku. Bolo by skvelé, keby sa nám podarilo kúpiť obchod. Cítim, že to, či nám doktor Walter požičia peniaze alebo nie, je teraz otázka života asmrti. Uvedomili sme si, že Otmarovi sa nijakovsky nepodarí získať prácu. Všetko je obsadené, mesto je plné nezamestnaných aOtmar prichádza všade neskoro. Nemáme protekciu avšetci nám tvrdia, že bez nej sa vRakúsku nepohneme.

Ak by sa Otmar vrátil zRuska spolu sostatnými vojnovými zajatcami, pochodil by inak. Vtedy bolo možno získať všakovaké úľavy. Dnes však nikoho nezaujíma osud bývalých vojnových zajatcov. Otmar zostal vRusku dobrovoľne, na svoje vlastné riziko aza to, že sa mu tam nepodarilo vybudovať si existenciu, tu predsa nik nemôže. Všade len ľútostivo pokrčia ramenami aoznámia, že žiaľ pre neho nič nemajú.

Spomenula som si na slová študenta Wojciechovského spred deviatich rokov. Nikdy som na ne nezabudla:

„Nuž teda, ja vám zcelého srdca úprimne prajem, aby ste sa jedného pekného dňa – pre vás to však nebude pekný deň – ocitli vcudzom meste. Sama, chudobná, vroztrhaných šatách namiesto pekného kožucha. Prajem vám, aby ste nemali čo do úst vložiť, aby ste boli ďaleko od príbuzných aznámych! Apotom skúste hľadať slávika vsrdciach blížnych! Uvidíte, či vám otvoria, ak zaklopete! Ľudia sú podliaci, gauneri asvine! Budú sa ľahostajne pozerať, ako ,so srdcom na dlani’ skapínate!“

Zvláštne, teraz sa mi vidí, že slová toho človeka, ktorý sa vtedy dobrovoľne zriekol života, boli prorocké. Bol presvedčený oich pravdivosti. Sme vcudzej krajine, sme zle oblečení, sami, stratení vmeste smnohými ľuďmi, pre ktorých nič neznamenáme.

Sedím vparku apozorujem svojho chlapčeka, ako sa hrá vpiesku. Myslím na ľudí, od ktorých teraz závisí náš osud. Prebudí sa vich srdci slávik?

„Pôjdeme dnes ,porobiť’?“ pýta sa Jurka.

Otmar sa vrátil. Už zdiaľky som videla, že peniaze od doktora Waltera dostal. Sme zachránení!

*

„Otmar, spravíme všetko, čo je vnašich silách, aby sme im mohli peniaze vrátiť. Nože rozprávaj, ako to prebiehalo? Ako to, že sa nám rozhodli pomôcť? Veď ma vôbec nepoznajú!“ „Vsibírskom zajateckom tábore bol Dr. Walter jedným zmojich najbližších kamarátov. Je dobrý zubár aveľa zarába. Veľmi radi nám so svojou sympatickou ženou pomôžu. Chceli by ťa spoznať.“

Keď mi Otmar všetko podrobne rozpovedal, šli sme sa trochu poprechádzať.

„Otmar, ja sa postarám oobchod sama aty sa môžeš vpokoji pripravovať na štátnice. Aké šťastie nás postretlo! Bože môj, musia to byť dobrí ľudia! Som im veľmi vďačná.“

Po uliciach sa prechádzalo veľa ľudí auž vôbec sa mi nezdali cudzí. Národ, ku ktorému patria ľudia ako doktor Walter, mi predsa nemôže byť cudzí!

Rozhodli sme sa, že si kúpime noviny apoobzeráme sa po nejakom obchode.

„Všakže mi kúpiš knihu otom, ako viesť obchod, pretože ani len netuším ako na to,“ povedala som mu.

„Neboj sa, pôjde ti to,“ upokojoval ma Otmar. „Ty ak niečo naozaj chceš, tak to vždy zvládneš.“

Zvečerilo sa. Šli sme do hostinca adali sme si večeru: guláš, ktorý mi veľmi chutí, pretože sa unás vôbec nevarieva, aJurkovi sme objednali teľací mozoček.

„Keď budeme mať obchod, budem môcť každý deň jesť teľací mozoček?“ spýtal sa Jurka, keď dojedol.

12. február 1926

Vedieme teraz zvláštny život. Od rána do večera brázdime Viedeň električkou aobhliadame si obchody, ktoré sú na predaj. Viedeň je obrovské mesto akaždý deň sa tu predávajú tucty obchodov. Netušila som však, že sa pri našich pochôdzkach stretneme stoľkou biedou achudobou. Zokna električky sa pozerám na pekné ulice sbohato aelegantne oblečenými ľuďmi, nádhernými domami apalácmi. Keď však vystúpime na ulici neďaleko inzerovaného obchodu, ocitáme sa vúplne inej Viedni. Trávime tam hodiny, prechádzame sa azanecháva vnás trvalejšie dojmy než mesto, ktoré popri nás preletelo ako svetelná reklama, čo sa rozsvieti aopäť zhasne.

Keď vystúpime, blúdime asi štvrťhodinu uličkami, ktoré sa navlas podobajú, anapokon prídeme kobchodu splechovými reklamnými tabuľami firiem Maggi, Kronenbrot avýrobcu cigorky Imperial napravo anaľavo od vchodových dverí. Vo výklade sa rozvaľuje zopár kúskov obschnutého syra, niekoľko zväzkov zvädnutej polievkovej zeleniny afľaše od mlieka naplnené múkou. Otvoríme azazvoní zvonček. Musíme chvíľu počkať, kým zakéhosi kúta konečne vylezie zvláštna postava vmodrej zástere sčiernou čiapkou na hladko vyholenej hlave. Keď mu však vysvetlíme, že sme prišli ohľadom kúpy obchodu, zrazu ožije azačne opisovať, ako výborne sa obchodu darí aaká neskutočná zlatá baňa je to. Stačí len zhŕňať peniaze!

„Prečo ho predávate?“ pýta sa Otmar.

„Nuž, viete, svokra začína podnikať achce naspäť peniaze, ktoré nám požičala, aby sme si mohli kúpiť obchod. Neostáva mi nič iné, len predať. Viete si predstaviť, aké je pre mňa ťažké vzdať sa tejto zlatej bane!“ odvetí muž.

Dnes sme sa boli pozrieť na sedem obchodov atoto je piaty, ktorý majiteľ predáva, pretože svokra chce naspäť peniaze. Ďalší dôkaz hlbokej zloby ukričaných svokier!!

Pravý dôvod predaja, prirodzene, nik neprezradí. Ale podľa prázdnych políc, ktorým majú prázdne škatule aplechovky dodať punc naplnenosti, podľa zanedbaných výkladov aufúľaného pultu sa dá ľahko zistiť, že ide oobchody, ktoré skrachovali. Spýtali sme sa, či kobchodu patrí inejaký obytný priestor, amajiteľ odvetil: „Áno, ale je tam trochu neporiadok, chystáme sa totiž odsťahovať na dedinu!“

Vojdeme. Je to veľmi malá tmavá izba soknom do dvora. Obrovská posteľ zaberá takmer celú miestnosť ana nej sedia aležia deti – ich počet som odhadla tak na sedem. Pri sporáku postávajú dve bosé ženy svychudnutými špinavými nohami, ktoré sa ani len neobrátia. Cez celú izbu je natiahnutá šnúra ana nej sa sušia akési handry. Vzduch vmiestnosti je strašný.

Na otázku, koľko obchod stojí, nám muž odvetí: „Päťtisíc šilingov, pretože je to vskutku zlatá baňa!“

Keď vyjdeme opäť na ulicu, potrebujeme dlhšiu chvíľu na to, aby sme sa spamätali zdojmu, aký na nás tá diera spravila. Potom sa rozhodneme, že sa pozrieme ešte na jeden obchod, hoci je to zHernalsu, kde sa teraz nachádzame, do Hietzingu veľmi ďaleko.

Najprv sa vezieme električkou, potom mestskými dráhami. Časť trasy je vedená pod zemou aJurka je ztoho nadšený, rovnako ako napokon aj zjazdy nad zemou. Ija nasávam do seba dychtivo obrazy. Obrovské domy posiate tisíckami svetiel, veľa malých parčíkov, kostolov, automobilov aelektričiek, ktoré sa ponáhľajú popod viaduktmi. Ako veľmi sa toto miesto odlišuje od môjho rodného mesta. Tam niet otakomto čase na ulici ani živej duše. Atí ľudia! Všetci sú oblečení úplne inak ako unás, dokonca inajjednoduchší robotníci sú neporovnateľne elegantnejší akultivovanejší. Najviac sa mi však páčia ženy. Oproti mne sedí plavovláska, iste je to obyčajná predavačka, ale som presvedčená otom, že vRusku teraz niet ženy, ktorá by bola oblečená krajšie.

Vystúpime. Kráčame dlho, až napokon dôjdeme kinzerovanému obchodu. Oproti veľkému parku stojí dlhý, smiešne vyzerajúci dom. Podobá sa na žehličku. Vňom sa nachádza obchod, ktorý si ideme obhliadnuť. Zistíme to podľa bielych fliaš od mlieka, ktoré opustene stoja vo výklade. Cez sklenú tabuľu, ktorá ho pokrýva, sa tiahne obrovská prasklina...

Vojdeme aprivíta nás tučná červenolíca žena shrubou tmavomodrou zásterou aveľkým červeným zapratým fľakom práve uprostred brucha. Pred sebou má tanier sčerstvým tvarohom arukou zneho ujedá. Keď nás uvidí, rýchlo sa poutiera do zástery aústa sa jej roztiahnu do širokého úsmevu.

Obchod zíva odstrašujúcou prázdnotou. Okrem syra sú tu ešte dve kanvy smliekom, na puknutom tanieri na polici je poukladaných asi desať vajec, ale inak nič, doslova nič, ak nerátame špinu, ktorej je tu neúrekom.

„Predávam obchod, pretože sa vydávam avraciam na dedinu. Už sa mi vmeste nepáči. Ale obchod je čistá zlatá baňa. Skutočná zlatá baňa!“ vysvetľuje.

Pýtame sa na zákazníkov.

„Nakupuje umňa veľa ľudí,“ povie.

„Asi kvám chodia nakupovať všetci obyvatelia zdomu, či nie?“ spytujeme sa.

„Vlastne nie, sväčšinou rodín som sa pohádala, viete, všetci sú veľmi závistliví. Natoľko mi závidia, že keby ste sa ich pýtali, prečo obchod predávam, boli by hádam schopní aj tvrdiť, že preto, lebo nevynáša. Ale vravím vám, je to vskutku zlatá baňa aja ho predávam len preto, že sa vydávam!“

„Nuž ale, ak uvás nenakupujú ľudia zdomu,“ namietne Otmar, „kto potom? Oproti je park, napravo železničný násyp, naľavo sklad dreva atamto pri tých domoch dole sú obchody, ktoré, zdá sa, celkom prosperujú.“

„Ach, keď sa votriete slúžkam do priazne, tak uvás budú nakupovať. Najdôležitejšie je, aby ste vychádzali so slúžkami.“

„Ukážte nám byt,“ požiada ju Otmar. „Vinzeráte ste písali, že má tri izby.“

Izby sú pomerne veľké, ale tmavé ataké vlhké, že po stenách steká voda. Vkaždej sa povaľuje niekoľko psov. Sú to veľké špinavé zvieratá neurčitej rasy. Neustále sa škriabu asú strašne hluční. Miestnosti hrozne zapáchajú aokrem psov vnich nič nie je.

„Ak chcete, môžem vám tu nechať nejakých psov, keď odídem na dedinu,“ navrhne žena priateľsky.

Keď sa dozvieme, že za „zlatú baňu“ chce 4500 šilingov, odchádzame.

15. február 1926

Prvý deň vnašom obchode! Či naň niekedy zabudnem? Už po prvých troch hodinách som takmer zošalela. Hlava sa mi krútila ztých nových tvárí, ktoré na mňa sneskrývanou zvedavosťou zízali, apredovšetkým ztoho množstva nových mien: ako si mám zapamätať všetkých týchto Bänderov, Gruberov, Jirackov, Huberov, Ondraschekov, Meierov, Zalodekov aostatných? Aké ťažké mená majú Viedenčania! Apotom ešte nesmiem zabudnúť, že pani Novotná potrebuje ráno pečivo, na desiatu sladké pečivo ana večeru pletenku, že pánovi Chwatalovi treba pripraviť štvrť litra mlieka apani Bacherovej zase trištvrte litra aže pani Suchomelová si vpiatok večer kupuje čerstvú bryndzu, atď., atď.

Celý deň bol obchod plný ľudí. Prirodzene, že zveľkej časti to spôsobila zvedavosť. Takmer všetci vstupovali spriateľským úsmevom, pozdravili ahneď ma poľutovali, že sme tento obchod kúpili, pretože celkom iste do mesiaca skrachujeme.

Potom mi začali ženy radiť. Pani Tichej nemám nič dávať na úver, pretože jej muž príde čoskoro omiesto, pánovi Pognerovi, pretože všetko prepije, apani Hromadovej, pretože vďaka tej krachujú všetky okolité obchody, keďže si narobila obrovské dlhy, ktoré nespláca, apritom pokojne chodí deň čo deň do kaviarne, míňa peniaze na cigarety asvoje mačky kŕmi šľahačkovou smotanou.

Hneď vprvý deň ma zasvätili do mnohých rodinných pomerov. Pani Bartomová viedla kedysi dom pochybnej povesti azbohatla na tom. Pán Bänder už niekoľkokrát sedel aje otázne, či jeho svokra zomrela prirodzenou smrťou, iste ho čoskoro zase za niečo zavrú. Pán Bauer je známy zlodej, slečna Fischerová len vyzerá ako „milosťpani“, vskutočnosti však „šľape chodník“ ajej otec je starý opilec, ktorého itak čoskoro odvezú do Steinhofu[1]... Potom mi vysvetlili, že ak niečo predám pani Aschenbrennerovej, nebude unás nakupovať pani Singerová. Tie dve sa už tri roky nerozprávajú, pretože pani Aschenbrennerová raz pripálila rezne, otvorila dvere do chodby apani Singerovej šiel ten zápach do bytu, kde piekla jablkovú štrúdľu, ktorá zhorela, pretože musela pani Aschenbrennerovú polhodinu prosiť, aby si zatvorila dvere, ajej muž sa na ňu strašne nahneval, lebo si štrúdľu objednal na meniny... Aak predám niečo pani Hrubej, nebude unás nakupovať pani Oberhuberová, pretože tie dve sa pohádali pre manžela aobe boli vrovnaký čas na potrate...

Okolo poludnia som si všimla, že Otmar, ktorý mi chcel vprvý deň pomôcť, kamsi zmizol. Sedel na posteli, zízal na stenu avyzeral absolútne vyčerpane.

„Otmar,“ povedala som, „choď radšej na univerzitu. To nie je nič pre teba. Myslím, že mi to pôjde samej ľahšie.“

Uvedomujem si, že Otmar si ktejto činnosti nevie nájsť cestu. Je zvyknutý na akademické prostredie apremýšľa nad množstvom vecí, takže ho dokonca väčšinou vyrušia inaši hostia. Ako by potom mohol celý deň znášať ľudí, ktorí sú mu ľahostajní?

Otmar odišiel aja som zostala sama. Aopäť sa mi pred očami mihali tváre, vušiach mi bzučala neobvyklá reč aneobvyklá práca ma znervózňovala. Mala som naliať mlieko, nakrájať salámu amaslo, odvážiť syr aovocie apo celý čas pozorne sledoval moje pohyby prinajmenšom jeden pár očí...

Aká som len bola rada, keď bolo konečne osem hodín atento hrozný prvý deň sa skončil! Ale za ním nasledovali ďalšie dni amusela som ich zvládnuť.

Bola som taká unavená, že som si necítila ruky anohy ahlava ma bolela, akoby som sa zobudila po ťažkom sne. Bola som presvedčená, že som si nezapamätala ani jedinú tvár, ani jedinú objednávku aočakávala som, že nasledujúci deň stratím všetkých zákazníkov amy prídeme openiaze, ktoré sme vložili do obchodu.

Ale azda všade žijú ľudia. Doteraz ma mali vždy radi, prečo by si ma neobľúbili aj tu? Azda je len prvý deň taký hrozný aja sa po čase zabehnem. Viem len jedno, obchod musí vynášať, pretože musíme žiť avrátiť peniaze, ktoré sme si požičali.

18. február 1926

Teraz je pre mňa najťažšie to, že som takpovediac prišla ovnútornú fyziognómiu, presnejšie povedané, všetci navôkol vo mne vidia niekoho, kým nie som, ba dokonca môj protiklad. Každý človek sa vníma ako určitý celok, presne vie, ako pôsobí na ostatných ľudí, aké miesto mu prislúcha vspoločnosti. Apotom zrazu toto dôverne známe zmizne, náhle je to preč, ako mydlová bublina, ktorá praskne. Zrazu som pre všetkých celkom iným človekom.

Pokiaľ si spomínam, vždy si ma všetci vážili. Na gymnáziu, univerzite, všade mi dôverovali amala som autoritu. Bola som zvyknutá na to, že ma rešpektovali aľúbili.

Avtom zrazu, keď som sa postavila za pult, niečo sa ako zázrakom zmenilo. Som majiteľkou obchodu, oktorom si všetci myslia, že do mesiaca skrachuje, anik si ma nemôže vážiť. Avšetci mi vravia priamo do očí, že ich itak oklamem. Tvrdia, že všetci obchodníci klamú zákazníkov. Neviem, ako sa ktakémuto podozrievaniu stavajú ostatní obchodníci, ale mňa sa to hlboko dotklo.

Či už som nalievala mlieko, krájala salámu alebo rátala pečivo, ustavične ma zákazníčky starostlivo sledovali. Zich výrazu je zrejmé, že mi venujú toľkú pozornosť preto, lebo chcú zabrániť, aby som ich ošmekla...

Pritom cítim, že by som toho vôbec nebola schopná, ani len najmenšej nepresnosti by som sa nedopustila, pretože je vo mne niečo, čo by mi to kategoricky zakázalo. Ale či to môžu títo ľudia vedieť?

22. február 1926

Je len šesť hodín ráno, ale Otmar už odišiel do mesta aja budem zase celý deň sama. Keď som sa vracala ztrhu, bolo sychravo. Cesty ichodníky boli mokré, svitalo, kde-tu sa zablyslo neduživé svetlo lampy, každý sa kamsi netrpezlivo anervózne ponáhľal. Na blednúcom nebi svietilo ešte niekoľko hviezd, akeď som knim vzhliadla, zadúšal ma pocit osamelosti aopustenosti. Spomínam si, že už keď som bola dieťa, vyvolával vo mne pohľad na rannú oblohu strach zo samoty.

Zaniesla som trafikantke oproti teplé mlieko, ktoré si kupuje umňa každý deň, azaželala som jej dobré ráno. Jej zachmúrená odpoveď na pozdrav znela vsivom ráne rovnako osamelo ako trúbenie klaksónu okoloidúceho auta. Veď mesto sa len prebúdzalo.

Ešte dlho som stála pred dverami nášho obchodu ahľadela som na nebo. Cítila som sa neopísateľne biedne, keď som si pomyslela, že umriem tu, vRakúsku, anie vRusku. Prečo mi chodila po rozume práve smrť, neviem. Keď som však videla nad sebou nebo spomaly hasnúcimi hviezdami, keď som počula nevýrazné ľahostajné trafikantkino „dobré ráno“, keď som pozorovala tiene biednych azhrbených robotníkov ponáhľajúcich sa popri mne, keď som cítila, ako mi telom preniká vlhkosť achlad zimného rána, cítila som, že smrť je niekde celkom blízko aže nie je nič hrozivejšie ako umierať obklopená studenou ľahostajnosťou...

25. február 1926

Vobchode už zavládol pokoj. Po prvých dňoch, keď sa všetci prišli pozrieť, kto „naletel“, sa záujem onás vytratil. Prvá zvedavosť je ukojená ateraz ľudia chodia do iných obchodov, aby sa so svojimi dojmami podelili. Asi všetci vyčkávajú arátajú dni, ktoré nám ostávajú do krachu. Aak to naozaj pôjde tak, ako doteraz, tak sme nenávratne stratení. Celý deň len počítam apočítam, aby som zistila, ako sme na tom spríjmami avýdavkami. Denne predám sotva tridsať litrov mlieka ana jednom litri zarobíme len štyri groše. Pritom nám mliekareň často dodá opol litra menej azákazníci sú urazení, ak im nalejem presne anič „nepridám“. Na ostatnom tovare tiež veľa nezarobíme aztoho, čo zarobíme, miniem pomerne veľkú čiastku na fľaše na mlieko.

Ach, tie fľaše! Za každú fľašu musím mliekarni zaplatiť zálohu päťdesiat grošov. Zákazníci však nechcú oakejsi zálohovej platbe ani počuť. Urazene mi vysvetľujú, že je predsa samozrejmé, že ich prinesú naspäť. Často však zostáva len pri sľube. Nikdy by som nebola verila, že ľudia vyžadujú tak veľa slušnosti apresnosti od iných, aod seba tak málo. Predstavovala som si, že vedenie obchodu bude veľmi jednoduché: nalievať, odvážiť, zabaliť, vyúčtovať – akoniec. Ale je to oveľa komplikovanejšie.

Spomínam si na anekdotu, ktorú mi rozprával môj profesor lingvistiky. Raz prechádzal okolo cvičiska, kde drilovali jednoročiakov – dobrovoľníkov. Počul, ako na nich rotmajster kričí: „Toto nie je univerzita, tu treba pracovať hlavou!“ – To platí teraz asi ipre mňa. Musím pohnúť rozumom viac, ako keď som sa pripravovala kedysi na prednášku.

Ale obchod sa musí rozbehnúť. Zo všetkých síl sa vynasnažím primäť ľudí, aby umňa nakupovali. Nikdy som nerobila iných zodpovedných za to, ak sa mi nedarilo. Ani teraz sa nebudem sťažovať na ľudskú zlomyseľnosť, ale pousilujem sa vyhrabať sa zbiedy vlastnými silami.

Veľkou prekážkou je, že som cudzinka. Ak by som bola „tunajšia“, azda by to bolo jednoduchšie. Viem, že niektoré ženy zdomu ku mne nechodia nakupovať zprincípu. Neprehodili so mnou ani slovko, nepoznajú ma, ale nemôžu ma vystáť adokonca nahovárajú aj ostatných, aby knám nechodili. Táto nenávisť voči ľuďom, ktorých nepoznajú, atúžba bezdôvodne ublížiť, ma veľmi prekvapila. Hrozím sa pri pohľade na desivú temnotu ukrývajúcu sa vľuďoch.

Býva tu napríklad pani Sternová, vdova po úradníkovi. Je to tučná žena, ktorá je očividne usilovnou gazdinkou, keďže ju neustále vídavam splnou taškou nákupov. Vyzerá ako neobyčajne prívetivá adobrosrdečná žena. Dnes som šla na dvor vysypať smeti avypočula som si nasledujúci rozhovor spani Novotnou:

„Prečo nenakupujete upani Wagnerovej?“ spýtala sa jej pani Novotná. „UZimu je predsa všetko drahšie avšetci vedia, že plní fľaše smliekom sám aže ho už potrestali, pretože riedil mlieko vodou.“

„Ach, čo to hovoríte?“ odvetila pani Sternová. „Všetci riedia mlieko. Ale uZimu aspoň viem, že mi tam naleje len vodu aže od neho nič nechytím. Ale Wagnerovou som si nie istá. Avôbec, radím vám, aby ste utej cudzinky nenakupovali. Bohvie, kto to je aodkiaľ je. Ačo tu vôbec hľadá?“

Potom som ešte začula prekvapený výkrik pani Novotnej ašepkanie, zktorého som však nerozumela už ani slovo...

Už dávno minul čas, keď chodí pani Novotná zvyčajne nakupovať. Vari dala na pani Sternovú?

28. február 1926

List od matky:

„Ach, deti moje, neviem si zvyknúť na myšlienku, že sú zvás zrazu obchodníci. Neviem si predstaviť, že je to to jediné, čoho je Aľa schopná.

Aľa, prečo neskúsiš niečo napísať? Vždy som bola presvedčená otom, že to dokážeš. Aneviem si predstaviť, že to, očom píšeš, by nikoho nezaujímalo.

Keby si len vedela, ako vrelo ťa spomínajú naši známi! Mojou jedinou útechou je, že moja dcéra zanechala vsrdciach ľudí toľko svetlých spomienok. Je to takmer, akoby tu tvoja duša ostala. Všetci majú takmer slzy vočiach, keď sa otebe rozprávame. Daša plače skoro každý deň aniekedy ma zastavujú na ulici celkom neznáme ženy avypytujú sa na teba.

Táto ich láska ma hlboko dojíma adodáva mi nádej, že si ťa aj vcudzej krajine ľudia obľúbia rovnako ako vtvojej vlasti.

Ach, keby ste len vedeli, aké je to tu bez vás ťažké, milé deti. Takmer neúnosné. Často sdedkom vytiahneme zásuvku, vktorej sú Jurkove hračky apovyberáme ich. Sú to bezcenné veci, ale pre nás sú to tie najdrahšie predmety na svete, pretože nám pripomínajú nášho drahého jediného vnúčika. Dedko si spomína na to, ako sa hral sJurkom na Indiánov alebo ako na ňom Jurka jazdil ako na koníkovi, apritom sa mu kotúľajú po lícach slzy.

Ach, ako by sme vás boli radi videli! Kedy sa však toho dočkáme?“

1. marec 1926

Každý večer prichádza ku mne po mlieko slečna Gretl. Je to vysoké, štíhle, veľmi skromné ačisto oblečené dievča. Je nápadná už vďaka tomu, že nie je ostrihaná ako väčšina dievčat. Dva veľké vrkoče má ovinuté okolo hlavy ako korunu. Na svet sa priateľsky, pokojne ajasne pozerá veľkými svetlo modrými očami.

Večer čo večer mi rozpráva osvojom Hansovi, ktorý pracuje vMníchove ako poštár aožení sa sňou, len čo obaja nasporia dostatok peňazí na výbavu. Presne jedenkrát do týždňa si píšu listy.

„Častejšie si nemôžeme písať,“ vysvetľuje mi. „Známky predsa nie sú zadarmo. Už sedem rokov spolu chodíme.“

Asi som sa na ňu pozerala nechápavo, pretože mi to hneď vysvetlila:

„To znamená, že sme sedem rokov zasnúbení. Na jar sa azda budeme môcť zosobášiť. Na trhu si kúpime nábytok, kuchyňu aspálňu. Je to tam oveľa lepšie alacnejšie ako vobchode.“

Gretl nevidela Hansa už tri roky. Posielajú si každý rok novú fotku, obaja čakajú avedia, že sa zosobášia.

VRusku by bolo také čosi nemysliteľné. Nikto by nečakal anesporil na výbavu. On nemá nič, ona nemá nič, zoberú sa apotom sa rovnako rýchlo, ako sa našli, irozídu.

Gretl pracuje ako čašníčka vlacnej vývarovni.

„Bielizeň už máme takmer pokope, aj posteľnú bielizeň. Dokonca aj župan som mu ušila,“ oznamuje mi srozžiarenými očami asi desiatykrát.

Mám túto Gretl rada, páči sa mi jej priateľská, pokojná tvár, skromné gestá, vytrvalosť avecnosť, ktorá je na míle vzdialená od ľahostajnosti.

Vďaka takýmto ženám je tento národ silný. Nemecká žena buduje svoju rodinu aľud je šťastný. Ruská žena buduje štát...!

3. marec 1926

Keď sme kúpili obchod, myslela som si, že teraz sme najsamostatnejší ľudia na svete. Hneď vprvý deň som však pochopila, že som sa kruto mýlila. Ešte nikdy sme neboli natoľko závislí od iných ako teraz.

Pani Neugebauerová sa dnes pred obchodom pohádala spani Tichou. Vyrozumela som len toľko, že šlo ovankúš ležiaci na parapete, na ktorý zhora niečo kvapkalo. Pani Neugebauerová umňa vždy veľa nakupovala. Vajcia, mlieko, maslo, syr. Dnes večer neprišla.

„Už uvás nebude nakupovať,“ vysvetlila mi domovníčka. „Je teraz rozhádaná spani Tichou anechce sa vystaviť tomu, že by ju nedajbože stretla vobchode.“

„Apreto umňa nebude nakupovať?“ spýtala som sa prekvapene.

„Kým sa nepomerí spani Tichou, určite sem nepríde,“ znela odpoveď.

Nuž od takýchto vecí záleží môj zárobok!

Okrem toho majú zákazníci veľmi zvláštne predstavy osvojich právach apovinnostiach, čo presnejšie povedané značí, že si myslia, že majú len práva ažiadne povinnosti.

Dnes si pani Sieberová objednala dvadsať sladkých rožtekov na čaj oštvrtej, pretože čakala hostí. Ošiestej za mnou poslala dcérku:

„Mamka odkazuje, že tie rožteky už nepotrebuje, lebo hostia neprišli.“

Keďže hostia pani Sieberovej neprišli, máme teraz zjesť dvadsať sladkých rožtekov. Keď však dám čo ilen slovkom najavo svoju nespokojnosť, či dokonca trvám na objednávke, potom sa dotyčná na smrť urazí amám ojednu zákazníčku menej.

6. marec 1926

Deň čo deň prichádzajú do obchodu dvaja mladí ľudia. Obaja nosia objemné aktovky araňajkujú pohár mlieka so žemľou. Vždy sa ponáhľajú.

Ešte nikdy vživote som nevidela mladých ľudí, ktorí by boli takí energickí amali takú chuť do práce. Obaja sú, prirodzene, nezamestnaní anetúžia len po práci azárobku, veru nie, chcú zbohatnúť ato včo najkratšom čase arazom. Často si pomyslím, že ak by sa dostali na to správne miesto, mohli by dokázať obrovské veci aazda iniečo celkom výnimočné. Majú však „smolu“, ako tomu hovoria. Všetko, čoho sa chytia, sa „pokazí“. Najzvláštnejšie však je, že ich tieto neúspechy ani vnajmenšom nepripravili oenergiu anádej. Ak sa ukáže jeden plán ako neuskutočniteľný, hneď majú naporúdzi nový...

Jeden sa volá Willi adruhý Fred. Willi vyniká predovšetkým rečníckym nadaním, je pekný ališiacky priznáva, že má šťastie užien. Fred naopak pôsobí dojmom vážneho, dôveryhodného, málovravného človeka. Fred je synom skrachovaného veľkoobchodníka, Williho otec bol dôstojníkom aaj on chodil na dôstojnícku školu. Obaja pôsobia veľmi sympaticky, hoci som mala hneď taký neurčitý pocit, že sa treba mať pred nimi na pozore, najmä ak ide openiaze.

„Pani Wagnerová,“ povedal mi dnes Willi – oboch ich nazývam krstnými menami, pretože neviem, ako sa volajú priezviskom, „chcete zarobiť za mesiac stotisíc šilingov, či nie? Stačí povedať astane sa! Len mi dajte tri šilingy, tu sa podpíšte ado mesiaca budete mať stotisíc šilingov! Žreb, ktorý vám predám, vyhrá lotériu, som totiž dieťa šťasteny.“

Willi sa pohrdlivo zasmial apovedal:

„Vylúčené.“

*

*

*

Table of Contents

Titulná strana

1925

1926