Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

KARL MAY

VINNETOU prvý diel (ukážka)

Z nemeckého originálu (Winnetou, der rote Gentleman, I. Band, Friedrich Ernst Fehsenfeld, Freiburg i. Br.)

Preklad © Teofil Ušák, dedičia

foto: Profimedia.CZ

Vydalo Vydavateľstvo Dixit, s.r.o., 2013

epub produced by: © iAdverti publishing 2013

epub copyright© iAdverti publishing 2013

All rights reserved.

www.iadverti.com

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Vydavateľ urobil všetky kroky na zistenie totožnosti autorov a na získanie súhlasu k použitiu ich diela. Ak sa vyskytuje v knihe fotografické, alebo iné dielo, ktoré nebolo autorsky vysporiadané a ste preukázateľne nositeľom autorských práv, prosím, obráťte sa na vydavateľa.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

ISBN-978-80-89662-00-5

Video súbory si môžete stiahnuť pomocou tohoto odkazu: https://www.dibuk.eu/downloads/vinnetouI.zip

https://www.dibuk.eu/downloads/vinnetouI.zip

Predhovor

Kto pozná Indiánov a ich pomery, musí povedať, že Indiáni sú „vymierajúce plemeno“. Áno, červené plemeno vymiera. Od Ohňovej zeme až ďaleko za severoamerické jazerá leží vystretý obrovský pacient. Zrazil ho neúprosný osud, nepoznajúci zľutovanie. Pacient sa bránil zo všetkých síl, ale márne. Síl mu ubúdalo čoraz viac. Teraz už ledva lapá dych. Holé telo sa mu občas šklbne v kŕčoch, ktoré oznamujú blízku smrť.

Či on má na tom vinu, že musí predčasne umrieť? Zaslúžil si to? Všetko, čo žije, má na život právo, tak je to správne. A to sa vzťahuje práve tak na celok ako i na jednotlivca. Teda červenokoží ľudia majú také právo na jestvovanie ako i belosi a môžu sa dožadovať, aby sa smeli vyvíjať v sociálnych a štátnych pomeroch, ktoré zodpovedajú ich individualite. Pravda, tu mi niektorí namietnu, že Indiáni nemajú potrebné schopnosti, aby mohli vládnuť vo vlastnom štáte. Je to pravda? Ja hovorím: nie! Nechcem tu však hlásať svoje názory, lebo nemám v úmysle písať o nich učené rozpravy. Belosi mali čas na prirodzený vývoj. Najprv boli lovcami, potom pastiermi a napokon sa stali roľníkmi a remeselníkmi. Zatiaľ prešli mnohé storočia. Ale Indián nemal čas na tento vývoj, to je už jeho osud. A teraz má urobiť z prvého a najnižšieho stupňa – ako lovec – obrovský skok až na najvyšší? Tí, čo to od neho žiadajú, nemyslia pritom, že iste spadne a nebezpečne sa poraní. Je to krutý zákon, že slabší musí ustúpiť silnejšiemu. Vzťahuje sa na všetky tvory a platí v celej prírode. No musíme pripustiť, že táto krutosť je zavše iba zdanlivá. A okrem toho často ju zmierňuje humánnosť. Či môžeme povedať, že humánnosť uľahčila útrapy aj vymierajúcemu indiánskemu plemenu?

Indiáni nielenže pohostinne prijali prvé „bledé tváre“, ale takmer ich zbožňovali. Aká odmena sa im za to dostala?

Krajina, ktorú Indiáni obývali, patrila im, o tom niet sporu; belosi im ju vzali. Koľké potoky krvi pritom tiekli a aké ukrutnosti sa popáchali, to vie každý, kto čítal príbehy „slávnych“ conquistadorov. A podobne si počínali aj ich nasledovníci. Belosi prišli so sladkými slovami na perách, ale zároveň mali za pásom nabrúsený nôž a v ruke nabitú pušku.

Sľubovali lásku a mier, a prinášali nenávisť a krviprelievanie.

Červenokožci museli ustupovať, krok za krokom, vždy ďalej a ďalej. Občas sa im priznali „večné“ práva na „ich“ územie, ale onedlho ich opäť stadiaľ vyhnali a zatláčali ich ďalej, vždy ďalej. „Odkúpili“ ich územie, ale buď im zaň nezaplatili, alebo im ako výmenu dodali bezcenný tovar, ktorý Indiáni nemohli upotrebiť. Ale „ohnivú vodu“, tento zákerný jed, im prinášali oveľa starostlivejšie a k tomu kiahne a iné, ešte horšie a odpornejšie choroby, ktoré preriedili celé kmene a vyľudnili celé osady. Keď sa Indián domáhal svojho práva, odpovedali mu pušným prachom a olovom a musel ustúpiť pred dokonalejšími zbraňami belocha. Roztrpčený nad tým pomstil sa na každej „bledej tvári“, ktorú stretol. Belosi za to vraždili červenokožcov v ozajstných masakrách. A tak sa Indián, pôvodne hrdý, smelý, chrabrý lovec, pravdovravný, úprimný a verný priateľ, stal zákerným, ľstivým, nedôverčivým človekom, luhárom. Nemôže za to, na vine je nie on, ale beloch.

Kam sa podeli divé stáda mustangov, spomedzi ktorých si Indián smelo vyberal jazdecké kone? Kde sú bizóny, ktorých mäsom sa živil, keď sa v miliónoch preháňali po prérii? Z čoho žije dnes? Z múky a mäsa, ktoré mu belosi predávajú? Ach, koľko je v tejto múke sadry a iných pekných vecí! Kto to môže jesť? A keď niektorému kmeňu prisľúbili sto „mimoriadne tučných“ volov, cestou sa tento dobytok premenil na dve-tri staré vychudnuté kravy, z ktorých by ani sup nemohol odkmasnúť za hlt potravy. Alebo má azda Indián žiť z roľníctva? Či môže rátať s tým, že bude žať, keď nemá nijaké práva a keď ho vždy ďalej zatláčajú a nedožičia mu nikde usadiť sa natrvalo?

Akým hrdým, krásnym dojmom pôsobil Indián prv, keď cválal šírou savanou na mustangovi, ktorého hriva povievala v povetrí! Aký biedny a zúbožený je teraz v handrách, ktoré nestačia zakryť jeho nahotu! On, ktorý kedysi iba päsťami bojoval proti hroznému grizlymu, plazí sa teraz po kútoch ako prašivý pes, aby si vyžobral alebo – ukradol kúsok mäsa a utíšil hlad.

Áno, indiánske plemeno je ako chorý človek, ba ako umierajúci človek a my stojíme súcitne pri jeho biednom lôžku, aby sme mu zatlačili oči. Stáť pri smrteľnom lôžku je vážna vec, ale stokrát vážnejšia, keď je to smrteľné lôžko celého plemena. Tu sa vynárajú mnohé, mnohé otázky, najmä táto: čo mohlo toto plemeno vykonať, keby mu boli dopriali čas a priestor, aby si mohlo rozvíjať duševné i telesné sily a schopnosti? Akú svojráznu kultúru stráca ľudstvo pri zániku indiánskeho plemena! Umierajúci sa neprispôsobil votrelcom, lebo mal pevný charakter. Či ho museli preto zavraždiť, nemohli ho zachrániť? Bizónom, aby nevyhynuli, zriadili rezervácie v Národnom parku v Montane a Wyomingu. Prečo teda aj bývalému oprávnenému pánovi tejto krajiny nevyhradiť určité miesto, kde by mohol v bezpečí bývať a duchovne rásť?

Ale čo osožia takéto otázky zoči-voči smrti, ktorú nemožno odvrátiť? Čo pomôžu výčitky tam, kde už nie je nijaká pomoc?

Ja môžem iba žalovať, ale nemôžem nič zmeniť. Môžem smútiť, ale ani jedného mŕtveho tým nevzkriesim. Ja? Áno, ja! Za mnohé roky som dobre spoznal Indiánov, a najmä jedného z nich, ktorý tróni v mojom srdci, v mojich myšlienkach jasne, vznešene a nádherne. Bol najlepším, najvernejším a najobetavejším zo všetkých mojich priateľov. Bol dokonalým predstaviteľom plemena, z ktorého pochádzal, a ako ono hynie, tak zahynul aj on. Jeho život vyhasila vražedná guľka nepriateľa. Mal som ho rád ako nikoho na svete a teraz milujem vymierajúce plemeno, ktorého on bol najšľachetnejším synom.

Bol by som riskoval vlastný život, aby som ho zachránil, veď on sa to odvážil urobiť pre mňa hádam sto ráz. Ale osud mi to nedožičil. Zachraňoval priateľov, čo robieval veľmi často, a pri tom zahynul. Ale umrel iba telesne. Bude ďalej žiť v týchto stránkach, ako žije v mojej duši. Vinnetou, veľký náčelník Apačov! Týmto dielom mu postavím zaslúžený pomník. A keď čitateľ uzrie tohto náčelníka duševným zrakom a potom správne ocení plemeno, ktorého bol verným predstaviteľom, bude to moja najväčšia odmena.

Spisovateľ.

PRVÁ KAPITOLA ✪ Greenhorn

Milý čitateľ, vieš, čo znamená slovo „greenhorn“? Keď niekoho takto nazvú, značí to, že mu dali veľmi uštipačnú a znevažujúcu prezývku.

Green značí zelený a horn tykadlo. Greenhorn je podľa toho človek, ktorý je ešte zelený, čiže je neskúseným prišelcom v novej krajine a musí svoje tykadlá obozretne vystrkovať, keď sa nechce vystaviť nebezpečenstvu, že ho vysmejú.

Greenhorn je človek, ktorý nevstane zo stoličky, keď si na ňu chce sadnúť dáma. Greenhorn pozdraví pána domu, hoci najprv by sa mal ukloniť panej a slečne. Keď nabíja pušku, vsunie náboj do hlavne obrátene alebo zastrčí do predovky najprv zátku a až potom guľku a pušný prach. Greenhorn obyčajne nerozpráva po anglicky, a keď predsa rozpráva, tak len čistou a vyumelkovanou angličtinou. Americká angličtina a najmä zálesácke nárečia sú mu španielskou dedinou. Nijako mu nejdú do hlavy a tým menej na jazyk. Greenhorn pokladá mývala za opossum a len trochu peknú mulatku za kvadronku.

Greenhorn fajčí cigarety a pohŕda človekom, ktorý vypľúva močku. Greenhorn, keď mu Paddy vylepí zaucho, uteká so žalobou k šerifovi namiesto toho, aby chlapa na mieste odstrelil, ako to má pravý Yankee urobiť. Greenhorn považuje stopy moriaka za medvedie šľapaje a štíhlu športovú jachtu za mississippský parník. Greenhorn sa hanbí položiť špinavé čižmy na kolená spolucestujúceho a mliaskať pri jedení polievky ako zdochýnajúci bizón. Greenhorn je taký čistotný, že vlečie so sebou do prérie špongiu veľkú ako obrovská tekvica a päť kíl mydla. K tomu všetkému si priloží ešte i kompas, ktorý už na tretí či štvrtý deň ukazuje všetkými možnými smermi, len na sever nie. Greenhorn si zaznačí osemsto indiánskych výrazov, a keď stretne prvého Indiána, zbadá, že tieto poznámky naposledy poslal domov v listovej obálke a miesto nich si ponechal list.

Greenhorn si kúpi pušný prach, a keď chce prvý raz vystreliť, zistí, že mu predali zomleté drevené uhlie. Greenhorn študoval desať rokov astronómiu, ale môže neviem ako dlho hľadieť na hviezdnatú oblohu, nevyčíta z nej, koľko je hodín. Greenhorn si zastrčí lovecký nôž za opasok, a keď sa zohne, zapichne sa mu čepeľ do stehna. Greenhorn rozloží na divokom západe taký veľký táborový oheň, že plamene vyšľahujú až po končiare stromov. A keď ho Indiáni objavia a idú odstreliť, čuduje sa, ako ho mohli nájsť. Skrátka, greenhorn je greenhorn – a takým greenhornom som bol vtedy aj ja.

Ale nemyslite si, že som to vedel! Ani len tušenia som nemal, že sa táto posmešná prezývka hodí na mňa! Nie veru, lebo každý greenhorn má nanajvýš čudnú vlastnosť: pokladá za „zelenáčov“ skôr všetkých ostatných ľudí, len seba nie.

Ba ešte som sa domnieval, že som mimoriadne múdry a skúsený človek. Veď som predsa študoval a s tým sa každý rád pochváli, pred skúškou som nikdy nemal strach! Môj mladý rozum vtedy ešte nechcel myslieť na to, že vlastne až život je ozajstnou vysokou školou, ktorej poslucháči každý deň, ba každú hodinu skladajú skúšky, aby mohli obstáť. Neutešené pomery vo vlasti a povedal by som, vrodená túžba po činnosti, zahnali ma cez oceán do Spojených štátov, kde snaživý mladý človek mal vtedy oveľa lepšie možnosti než dnes. Aj vo východných štátoch som sa mohol celkom dobre uplatniť, ale čosi ma hnalo na západ. Pracoval som raz v tom, raz v inom zamestnaní a za krátky čas som si zarobil toľko, že som si mohol kúpiť všetko, čo som len potreboval. S veselou mysľou dostal som sa napokon do St. Louis. Tam ma šťastný osud zaviedol do nemeckej rodiny, kde ma dočasne prijali ako domáceho učiteľa. K tejto rodine chodieval istý Mr. Henry, čudák, puškár, ktorý vykonával svoje remeslo s nadšením umelca a so stareckou pýchou dával si meno: Mr. Henry, the gunsmith – puškár.

Tento človek mal neobyčajne rád ľudí, hoci sa opak zdal byť pravda: Mr. Henry sa totiž nestýkal s nikým okrem spomenutej rodiny a dokonca i k svojim zákazníkom sa správal tak stroho a drsne, že prichádzali k nemu iba kvôli dobrej akosti tovaru. Žena a deti mu zahynuli pri nejakom hroznom nešťastí, o ktorom však nikdy nehovoril, ale z niekoľkých jeho poznámok som vytušil, že ich ktosi prepadol a zavraždil. To z neho urobilo navonok surového človeka. Hádam ani sám nevedel, že navonok je dokonalým grobianom. No v duši bol nežný a dobrý a neraz som zbadal, ako mu oči zvlhli slzami, keď som mu rozprával o vlasti a o svojich drahých, ktorých som ľúbil a i dnes ľúbim z celého srdca.

Nevedel som, prečo si tento starec tak obľúbil práve mňa, cudzieho mladíka. Až raz mi to sám povedal. Odvtedy, ako som tu bol, prichádzal častejšie, sledoval moje vyučovanie, a keď som skončil, pobesedoval si so mnou a napokon ma pozval i na návštevu. Takúto poctu nedostal od neho ešte nikto a preto som i váhal využiť toto dovolenie. Ale moje otáľanie sa mu ani trochu nepáčilo. Ešte dnes si spomínam, ako nahnevane sa tváril, keď som raz večer prišiel k nemu a ako chladne ma prijal. Na moje „good evening“, „dobrý večer“, mi ani len neodpovedal.

– Kde ste sa túlali včera, sir?

– Bol som doma.

– A podvečer?

– Taktiež doma.

– Nerobte si zo mňa blázna!

– Hovorím pravdu, Mr. Henry.

– Pshaw! Takí mladí vtáci, ako ste vy, nesedávajú v hniezde. Pichajú zobák všade, len tam nie, kde by mali.

– A kde by som ho ja mal pichať? Buďte taký láskavý, povedzte mi!

– Ku mne ste mali prísť, rozumiete? Už dávno sa vás chcem na čosi spýtať.

– Prečo ste sa ma na to doteraz nespýtali?

– Pretože sa mi nechcelo. Rozumiete?

– A kedy sa vám bude chcieť?

– Hádam dnes.

– Tak sa len smelo spytujte, – povzbudil som ho a sadol som si na zveračský pult, pri ktorom pracoval.

Nanajvýš udivený mi pozrel do tváre, s nevôľou pokrútil hlavou a zvolal:

– Smelo! Greenhorna, ako ste vy, predsa nemusím najprv žiadať o dovolenie, keď s ním chcem hovoriť!

– Ja že som greenhorn? – odvetil som. Zvraštil som čelo, lebo som sa cítil veľmi urazený. – Mr. Henry, chcem veriť, že vám toto slovo vykĺzlo z úst len mimovoľne.

– Len si to tak nepredstavujte, sir! Povedal som to s úplnou rozvahou. Ste greenhorn, a to ešte aký! V hlave máte plno rozličných vedomostí z kníh, to je pravda. Priam žasnem nad tým, koľko sa musia študenti v Európe učiť. Taký mladíček ako vy presne vie, ako ďaleko sú od nás hviezdy, vie, čo napísal kráľ Nabuchodonozor na tehly a koľko váži vzduch, ktorý ani nemôže vidieť! A keďže toto všetko vie, namýšľa si, že je múdry! Ale až strčíte nos trochu ďalej do života, rozumejte, až budete mať takých päťdesiat rokov, potom azda zistíte, v čom je pravá múdrosť! Čo ste sa doteraz naučili, to je nič – celkom nič. A čo sa týka vašich schopností, to je ešte horšie. Veď ani strieľať neviete!

Povedal to s takým pohŕdaním a tak určito, akoby si bol tým celkom istý.

– Že neviem strieľať? Hm! – odpovedal som s úsmevom. – Hádam na toto ste sa ma chceli opýtať?

– Áno, na to. Odpovedzte mi teda!

– Dajte mi do ruky dobrú pušku, potom vám odpoviem, skôr nie.

Odložil hlaveň pušky, na ktorej pracoval, a vstal. Pristúpil bližšie, zahľadel sa na mňa udivenými očami a zvolal:

– Chcete do ruky pušku, sir? Ani len na um mi nepríde, ani vo sne! Moje pušky sa dostanú len do takých rúk, ktoré si to zaslúžia.

– Také ruky mám aj ja, – nedal som sa.

Ešte raz sa na mňa úkosom podíval, potom si sadol a opäť sa pustil do roboty. Pritom si pohundrával:

– Taký greenhorn! Tá jeho bezočivosť ma ešte dopáli.

Nechal som ho, nech si hundre, veď som ho poznal. Vytiahol som cigaretu a zapálil si.

Asi štvrťhodinu sme mlčali. Ale dlhšie to už nemohol vydržať. Podržal hlaveň proti svetlu, pozrel cez ňu a pritom poznamenal:

– Strieľať je ťažšie než pozerať na hviezdy alebo čítať Nabuchodonozorove písmo na starých tehlách. Rozumiete? Držali ste už dakedy v ruke pušku?

– To si myslím.

– Kedy?

– Už oddávna a často.

– Aj ste zamierili a vystrelili?

– Hej.

– Aj ste trafili?

– Pravdaže!

Rýchlo sklonil hlaveň, ktorú skúšal, znovu si ma obzrel a povedal:

– Áno, trafili ste, ale ktovie čo!

– Predsa terč, to je zrejmé!

– Čo? Robíte si zo mňa blázna?

– Nie, nerobím; tvrdím iba to, čo je pravda.

– Aby vás parom uchytil, sir! Ktože sa vo vás vyzná? Som presvedčený, že ani len múr netrafíte aj keby bol vysoký dvadsať metrov a široký päťdesiat, a predsa sa pritom tvárite tak vážne a sebavedome, že vo mne až žlč kypí. Ja nie som chlapec, ktorého vyučujete, rozumiete? Taký greenhorn, taký knihomoľ, a vraj vie strieľať! Prehrabával sa v tureckých, arabských a ktovie akých lajstroch a pritom mal čas i na strieľanie. Snímte teda tamtú pušku z klinca a priložte si ju k lícu, akoby ste chceli mieriť! Je to puška na medvede, najlepšia, akú som mal kedy v rukách.

Podišiel som k puške, sňal ju a zamieril.

– Halloo! – zvolal a vyskočil. – Čo to znamená? Veď vy ňou narábate, akoby to bola iba ľahká prechádzková palička a je to predsa najťažšia puška, akú poznám! Taký ste silný?

Miesto odpovede schytil som ho pravou rukou za opasok, ktorý mu trčal spod zapnutej kazajky, a vyzdvihol som ho.

– Thunder-storm! – skríkol. – Pustite ma! Veď ste silnejší, ako bol môj Bill.

– Váš Bill? Kto je to?

– To bol môj syn, ktorého… Ale nechajme to! Je mŕtvy ako aj ostatní. Iste by bol z neho vyrástol statočný človek, ale zabili ho s nimi. Máte takú postavu ako on, ba aj podobné oči a takú istú črtu okolo úst. Preto som si vás tak… ostatne, do toho vás už nič!

Na tvári sa mu zračil výraz hlbokého smútku. Prešiel si po nej rukou a potom pokračoval veselším hlasom:

– Ale, sir, naozaj škoda, že ste sa venovali knihám, keď máte také svaly! Mali ste si radšej cvičiť telo.

– Aj to som robil.

– Naozaj?

– Pravdaže.

– Boxovali ste?

– Box nie je u nás rozšírený. Ale zato v telocviku a zápasníctve sa dobre vyznám.

– Viete jazdiť?

– Áno.

– Šermovať?

– Sám som vyučoval šerm.

– Nechvastajte sa!

– Chcete to so mnou skúsiť?

– Ďakujem, mám dosť už toho, čo som počul. Ostatne, musím robiť. Sadnite si!

Vrátil sa k zveračskému pultu a ja tiež. Náš ďalší rozhovor bol veľmi stručný. Zdalo sa, že Henry premýšľa o čomsi dôležitom. Zrazu vstal od roboty a spýtal sa:

– Študovali ste matematiku?

– To bol jeden z mojich obľúbených predmetov.

– Aj aritmetiku, geometriu?

– Pravdaže.

– A zememeračstvo?

– Aj to som študoval a s veľkou záľubou. Veľa ráz, hoci to ani nebolo treba, túlal som sa vonku s teodolitom v ruke.

– A viete merať, naozaj merať?

– Áno. Neraz som sa zúčastnil pri meraní rovín i vrchov. Tým však nechcem tvrdiť, že sa považujem za vyučeného zememerača.

– Well… veľmi dobre, veľmi dobre!

– Prečo sa ma na to vypytujete, Mr. Henry?

– Mám na to príčinu, rozumiete? Teraz o nej ešte nemusíte vedieť, dozviete sa to neskoršie. Najprv sa musím presvedčiť… hm, áno, musím sa najprv presvedčiť, či viete strieľať.

– Vyskúšajte ma!

– To aj urobím. Áno, urobím. Na môj veru! O ktorej začínate zajtra ráno vyučovanie?

– O ôsmej.

– Tak príďte o šiestej ku mne. Pôjdeme na strelnicu, kde zastreľujem zbrane.

– Prečo tak zavčasu?

– Lebo dlhšie nechcem čakať. Priam dychtím po tom, aby som vám dokázal, že ste greenhorn. Teraz už o tom dosť. Mám inú robotu, oveľa, oveľa dôležitejšiu.

Zdalo sa, že s hlavňou je už hotový, lebo vytiahol zo skrine kus železa tvaru mnohouholníka a začal spiľovať rohy. Spozoroval som, že v každej stene je dierka.

Pracoval tak pozorne, že sa zdalo, akoby bol na mňa celkom zabudol. Oči mu žiarili, a keď občas pozoroval svoj výrobok, všimol som si, že tak robil – povedal by som – s láskou. Tento kúsok železa musel mať preňho veľkú cenu. Rád by som bol vedel prečo, nuž som sa spýtal:

– To je iste nejaká súčiastka pušky, všakže, Mr. Henry?

– Áno, – odvetil, akoby len teraz bol spozoroval, že som tu.

– Ale nepoznám nijaký druh pušky, ktorá by mala takúto súčiastku.

– To vám verím. Taká puška ešte nejestvuje. To bude „Henryho systém“.

– Ach, nový vynález?

– Yes.

– Prepáčte mi, prosím, že som sa spytoval. Zaiste je to tajomstvo.

Dlho si prezeral každú dierku, obracal železo na všetky strany, priložil ho niekoľko ráz k spodnému koncu hlavne, na ktorej predtým pracoval. Napokon riekol:

– Áno, je to tajomstvo. No dôverujem vám, lebo viem, že dokážete mlčať, aj keď ste ozaj pravý greenhorn. Prezradím vám, čo to bude. Bude to guľovnica, opakovačka na dvadsaťpäť výstrelov!

– Nemožné!

– Zavrite zobák! Nie som taký hlúpy, aby som sa púšťal do niečoho, čo je nemožné.

– Veď to by ste museli mať komory pre dvadsaťpäť nábojov!

– Mám!

– Zaberú vám však veľa miesta, nebude sa dať s puškou dobre narábať, budú zavadzať.

– Ide iba o jednu komoru, to je celkom šikovné a nič tu nebude zavadzať. Toto železo je komorou.

– Hm! Vôbec sa nerozumiem do vášho odboru, ale pri toľkých výstreloch sa hlaveň rozpáli. A nerozpáli sa príliš?

– Veru nie. Z čoho je hlaveň a ako je zostrojená, to je moje tajomstvo. Ostatne, či bude vždy treba vystreliť všetkých dvadsaťpäť nábojov za sebou?

– Isteže nie.

– No tak! Z tohto železa bude guľa, ktorá sa bude excentricky otáčať. V dvadsiatich piatich otvoroch bude dvadsaťpäť nábojov. Pri každom výstrele sa guľa trochu otočí, a tým sa najbližší náboj dostane pred hlaveň. Dlhé roky som sa zapodieval touto myšlienkou, no nedarilo sa mi. Ale zdá sa, že teraz to už pôjde. Už mám skvelé meno ako puškár, no týmto sa preslávim, veľmi preslávim a zarobím množstvo peňazí.

– Lenže vás bude hrýzť svedomie.

Chvíľu hľadel prekvapene na mňa a potom sa spýtal:

– Bude ma hrýzť svedomie? Prečo?

– Myslíte, že vrah nemá výčitky svedomia?

– Zounds! Chcete azda povedať, že som vrahom?

– Teraz ešte nie ste.

– Alebo že sa ním stanem?

– Áno, lebo pomáhať pri vražde je práve taký zločin ako vražda sama.

– Aby vás parom uchytil! Veď ja nebudem pomáhať nikomu pri vražde.

– Pri jednej nie, pravdaže, ale pri hromadnom vraždení hej.

– A to už ako? Nerozumiem vám.

– Keď vyrobíte pušku, ktorá vystrelí dvadsaťpäť ráz za sebou a dáte ju do rúk hocijakému lotrovi, potom na prériách, v pralese a v horských úžľabinách nastane hrozné vraždenie. Úbohých Indiánov vystrieľajú, akoby to boli iba kojoty, a o pár rokov tu nebude ani jediného. Chcete si to vziať na svedomie?

Meravo sa na mňa zadíval a neodpovedal.

– A keď si každý, – pokračoval som, – bude môcť kúpiť túto zbraň, získate v krátkom čase tisíce, no mustangy a bizóny vyhynú a s nimi všetka zverina, ktorej mäsom sa živia Indiáni. Stovky, ba tisíce poľovníkov sa vyzbroja vašou puškou a pôjdu na západ. Krv ľudí i zvierat potečie potokmi a čoskoro na tejto i tamtej strane Skalistých hôr neostane živý tvor.

– Zounds! – zvolal. – Prišli ste naozaj len nedávno z Nemecka?

– Áno.

– A predtým ste tu nikdy neboli?

– Nie.

– Teda dokonalý greenhorn. A pritom tento greenhorn tak melie ústami, akoby bol praotcom Indiánov a akoby tu žil nielen dnes, ale už od tisícročí! Len si nemyslite, človiečik, že sa vás naľakám! A keby aj všetko bolo tak, ako vravíte, nikdy mi ani len na um nepríde založiť továreň na zbrane. Som človek samotár a takým chcem aj ostať. Nemám chuť jedovať sa so sto alebo aj viac robotníkmi.

– Tak predáte patent na svoj vynález, aby ste si zarobili peniaze.

– Na to si počkáte, sir! Doteraz som vždy mal, čo som potreboval, a myslím, že ani v budúcnosti nebudem biedu trieť, aj keď si vynález nedám patentovať. A teraz sa už practe domov! Nemám chuť počúvať piskotanie vtáčika, ktorý musí trochu podrásť, kým bude vedieť trilkovať či spievať.

Ani na um mi neprišlo zazlievať mu tieto drsné slová. Už bol taký a dobre som vedel, ako to vlastne mieni. Obľúbil si ma a dozaista bol ochotný pomáhať mi a poslúžiť v každej veci zo všetkých síl. Podal som mu ruku, a keď mi ju mocne stisol a potriasol, odišiel som.

Netušil som, aký významný bude pre mňa tento večer. Ani na um mi nezišlo, že táto ťažká guľovnica na medvede, ktorú Henry nazýval „starou búchačkou“, a nedohotovená henryovka budú neskôr v mojom živote hrať takú významnú úlohu. Ale na nasledujúce ráno som sa tešil, lebo som strieľaval často a dobre a bol som presvedčený, že pred svojím starým čudáckym priateľom dobre obstojím.

Ráno, presne o šiestej, som prišiel k nemu. Už ma čakal. Podal mi ruku a na jeho starej dobráckej i trochu drsnej tvári sa mihol ironický úsmev.

– Welcome, sir! – povedal. – Tvárite sa, akoby ste si boli istý víťazstvom. Myslíte, že trafíte múr, o ktorom som včera hovoril?

– Dúfam.

– Well, čoskoro sa presvedčíme. Ja si vezmem ľahšiu pušku, vy ponesiete guľovnicu na medvede. Nechce sa mi vliecť takú ťarchu.

Prevesil si cez plece ľahkú dvojhlavňovú pušku a ja som si vzal „starú búchačku“, ktorú nechcel niesť. Keď sme došli na strelnicu, nabil obe pušky a vystrelil najprv sám z dupľovky dva razy. Potom prišiel rad na mňa a medveďobijku. Nepoznal som ešte túto pušku, a tak pri prvom výstrele som trafil iba okraj čierneho terča. Druhý výstrel bol lepší. Tretí už „sedel“ presne v prostriedku, v čiernom bode. Nasledujúce guľky všetky preleteli otvorom, ktorý prevŕtal tretí výstrel. Henry žasol čoraz viac pri každom výstrele. Musel som vyskúšať aj dupľovku, a keď som dosiahol ten istý výsledok, napokon zvolal:

– Alebo je vo vás sám diabol, sir, alebo ste sa narodili zálesákom. Ešte som nevidel ani jedného greenhorna takto strieľať!

– Diabla nemám, Mr. Henry, – smial som sa. – O takom spolku nechcem ani počuť.

– Tak je vašou úlohou, ba dokonca povinnosťou stať sa zálesákom. Mali by ste na to chuť?

– Prečo nie?

– Well, uvidíme, čo sa dá z greenhorna urobiť. Viete aj jazdiť?

– Tak trochu.

– Trochu? Hm! Teda nie tak dobre ako strieľať?

– Pshaw! Jazdiť, to je nič. Najťažšie je vysadnúť na koňa. Keď sa raz dostanem do sedla, nieto takého koňa, čo by ma zhodil.

Skúmavo na mňa pozrel, či som to povedal žartom, alebo vážne. No keď videl moju úprimnú tvár, povedal:

– Myslíte? Chcete sa azda držať hrivy? To je omyl. Povedali ste celkom správne: najťažšie je dostať sa do sedla, lebo to musí jazdec urobiť sám. Dostať sa dolu, to je už omnoho ľahšie. O to sa postará kôň, a preto to ide oveľa, oveľa rýchlejšie.

– No keď ide o mňa, kôň sa o to nepostará.

– Tak? To by som rád videl. Chceli by ste urobiť skúšku?

– Rád.

– Tak poďte! Je iba sedem hodín, máte ešte hodinu času. Ideme k Jimovi Kornerovi, kupcovi s koňmi. Ten má gaštanového koňa, ktorý vás už bude vedieť zhodiť.

Vrátili sme sa do mesta a vyhľadali kupca s koňmi. Mal priestrannú jazdiareň, okolo ktorej stáli rady maštalí. Korner nám vyšiel v ústrety a spýtal sa, čo si želáme.

– Tento mladý sir tvrdí, že nieto koňa, ktorý by ho zhodil zo sedla, – odpovedal Henry. – Čo poviete na to, Mr. Korner? Dovolíte mu, aby vysadol na vášho Gaštana?

Kupec si ma premeral skúmavým pohľadom, potom ochotne prikývol a riekol:

– Zdá sa mi, že má kostru pevnú a pružnú. Ostatne, mladí ľudia si tak ľahko nezlámu väzy ako starší. Keď chce gentleman koňa vyskúšať, nemám nič proti tomu.

Na jeho rozkaz dvaja sluhovia o chvíľu vyviedli z maštale osedlaného koňa. Bol veľmi nepokojný a silou-mocou chcel ujsť. Môj starý priateľ Mr. Henry dostal zrazu o mňa strach. Prosil ma, aby som upustil od skúšky. No ja som sa nebál a okrem toho, považoval som túto skúšku za otázku cti. Vyžiadal som si bičík a dal si pripäť ostrohy. Vyšvihol som sa do sedla až po niekoľkých márnych pokusoch, pretože kôň sa zúrivo bránil. Sotvaže som sa ocitol v sedle, sluhovia rýchlo odskočili. Kôň najprv vyskočil vysoko do vzduchu a potom sa hodil nabok. Udržal som sa v sedle, hoci som nohy ešte nemal v strmeňoch. Poponáhľal som sa dostať ich ta. Len čo sa mi to pošťastilo, Gaštan sa začal všelijako krútiť a vzpínať. Keď mu to nepomohlo, odbehol k múru, aby ma k nemu pritisol. No bičíkom som ho rýchlo odtiaľ odohnal. Tu nastal medzi mnou a koňom úporný, nebezpečný boj. Musel som vynaložiť všetku zručnosť, ktorá pri mojom nedostatočnom výcviku nebola príliš veľká, a všetku silu stehien, až napokon som predsa len zvíťazil. Keď som zosadol, nohy sa mi triasli od námahy, ale i z koňa tiekol pot a z pysku mu odfrkovali veľké chumáče peny. Odteraz poslúchol na každé stisnutie stehien alebo šklbnutie uzdy.

Kupec sa bál o svojho koňa. Rozkázal sluhom, aby ho prikryli dekami a vodili pomaly sem a tam. Potom sa obrátil ku mne so slovami:

– To by som si nebol myslel, mladý pán. Domnieval som sa, že zletíte pri prvom skoku. Za požičanie koňa mi nemusíte nič platiť. Nech sa vám páči, príďte aj druhý raz a skroťte mi túto potvoru. Nebudem ľutovať desať dolárov, lebo to nie je lacný kôň, a ak ho naučíte poslúchať, urobím s ním dobrý obchod.

– Ak si to žiadate, prídem veľmi ochotne, – prisľúbil som.

Odvtedy, ako som zišiel z koňa, Henry neprehovoril ani slovko, len hľadel na mňa a krútil hlavou. Zrazu tlesol dlaňami a zvolal:

– Toto je naozaj mimoriadny a neobyčajný greenhorn! Skôr zadrhne koňa, ale zhodiť do piesku sa nedá. Kto vás to naučil, sir?

– Náhoda. Raz som vysadol na polodivého koňa z maďarskej pusty. Nikto si nechcel naň vysadnúť. Pomaly som ho skrotil, hoci mi pritom išlo o život.

– Ďakujem za také mršiny! To už mám radšej svoje staré kreslo, ktoré sa nevzpiera, keď si doň sadnem. Až sa mi hlava krútila. Ale som rád, že som vás videl strieľať a jazdiť, verte mi!

Rozišli sme sa, on šiel do svojej dielne, ja do svojho bytu. Tento deň, ani nasledujúce dva sa neukázal a ja som zase nemal príležitosť zájsť k nemu na návštevu. Ale na tretí deň popoludní prišiel ku mne. Vedel, že v ten čas mám voľno.

– Nešli by ste sa so mnou prejsť? – spýtal sa.

– Kam?

– K istému gentlemanovi, ktorý by sa rád s vami zoznámil.

– Prečo sa chce so mnou zoznámiť?

– To môžete predsa ľahko uhádnuť: pretože doteraz ešte nevidel greenhorna.

– Idem teda s vami, nech sa so mnou zoznámi.

Henry sa tváril akosi tajnostkársky, čosi mal za lubom. Poznal som ho, vedel som, že má pre mňa nejaké prekvapenie. Prešli sme niekoľkými ulicami a potom ma zaviedol do akéhosi úradu cez široké sklené dvere. Vošiel tak rýchlo, že som ani nestihol prečítať zlaté písmená na sklených tabuliach. Pozdalo sa mi, že som zazrel slová: office (úrad) a surveying (zememeračstvo). Čoskoro vysvitlo, že som sa nemýlil.

V miestnosti sedeli traja páni. Privítali Henryho priateľsky a mňa zase zdvorilo a s netajenou zvedavosťou. Na stoloch ležali mapy a plány a medzi nimi všelijaké zememeračské nástroje. Boli sme v zememeračskej kancelárii.

Ani som len netušil, prečo ma sem priateľ zaviedol. Nič neobjednával a nepýtal si nijaké informácie. Zdalo sa, že sem prišiel iba na priateľskú besedu. A čoskoro sa naozaj rozpriadol živý rozhovor. Pravdaže, napokon sa začalo hovoriť aj o nástrojoch, mapách a plánoch, ktoré tu ležali. Potešil som sa tomu, lebo o týchto veciach som sa mohol lepšie rozprávať než o amerických záležitostiach a pomeroch, ktoré som ešte nepoznal.

Henry sa dnes akosi mimoriadne zaujímal o zememeračstvo. Všetko chcel vedieť. Mňa rozhovor veľmi zaujal a ochotne som mu odpovedal na otázky, vysvetľoval som mu, ako sa rozličné nástroje používajú, ako sa kreslia mapy a plány. Bol som naozaj pravý greenhorn, lebo som nezbadal, o čo ide. Dlho som rečnil o základoch a rozdieloch merania koordinátmi, pólovou a diagonálnou metódou, o meraní perimetrom, o opakovaných skúšobných meraniach, o trigonometrickej triangulácii. Keď som napokon zbadal, že traja páni a puškár na seba požmurkávajú a vymieňajú si tajné znamenia, zarazil som sa. Vstal som zo stoličky, aby som Henrymu naznačil, že chcem už odísť. Nezdráhal sa a traja úradníci sa s nami rozlúčili ešte priateľskejšie, než nás boli privítali.

Keď sme už boli tak ďaleko, že nás z kancelárie nemohli vidieť, Henry postál a položil mi ruku na plece. Tvár mu žiarila spokojnosťou, keď mi vravel:

– Sir, milý mladý priateľ, greenhorn, akú radosť ste mi dnes urobili! Som na vás naozaj hrdý!

– Prečo?

– Lebo ste prevýšili moje odporúčanie a taktiež i očakávanie tých pánov.

– Aké odporúčanie? Aké očakávanie? Nerozumiem.

– Ani nemusíte. Je to celkom jednoduché. Nedávno ste tvrdili, že sa vyznáte v zememeračstve. Aby som sa presvedčil, či sa azda iba nechvastáte, zaviedol som vás k tým gentlemanom, mojim dobrým známym, aby sa vám – ako sa hovorí – pozreli trochu na zuby. Ale máte ich zdravé, vyhrýzli ste sa čestne a statočne.