Eva Urbaníková

Za facku

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Venujem svojej skvelej priateľke Monike F.-B.
Za zrkadlo.

ISBN 978-80-89452-55-2

Bratislava január 2013

Copyright © Eva Urbaníková 2013

PROLÓG

Je to takto.

Keď vás muž, ktorého milujete, udrie, prvá myš lienka, ktorá vám preletí hlavou, je, že už nikdy nebude nič ako predtým.

Nikdy.

Nič.

Naozaj.

Je jedno, či sa vy potom hystericky rozplačete, či mu facku s krikom vrátite, či ho začnete afektovane buchnátovať, alebo mu len s chladným výrazom poviete, že to oľutuje. Je jedno, či o fyzickom ataku poviete všetkým, alebo nikomu. Je jedno, čo budete tvrdiť svojim kamarátkam a kolegom o modrine, ktorú máte niekde na tvári – lebo pri oku sa monokle naozaj tvoria len vo filmoch –, a presvedčivo budete štebotať niečo o tom, ako ste sa jašili v posteli, omylom ste do seba narazili a vy máte fakt nejakú čudnú zrážanlivosť krvi. Je jedno aj to, či sa on v momente tesne po facke zháči a ospravedlní, či odíde, alebo spokojne zaspí.

Všetko je to jedno.

Nech sa na to aj vyspíte, nech aj zabudnete, nech aj odpustíte, ospravedlníte mu to alebo si dokonca uvedomíte, že ste si to zaslúžili. (Kristepane.) Nech prijmete kyticu ruží ako ospravedlnenie a fungujete spolu ďalej. Akoby nič.

Alebo nech sa aj od neho razom odstrihnete a vaše životy pôjdu každý svojím smerom.

Nech spravíte čokoľvek.

Už nikdy nebude nič, ako bolo predtým. Predtým, ako vás muž, ktorého milujete, udrel. Otázkou ostáva len fakt, či to, čo bolo predtým, stálo za to, aby vám to bolo ľúto.

1. kapitola

„Natka, prosím ťa, len nezdržuj a choď.“

„Ale, mamčúúú...“ Celé jej telo vysielalo znechutenie a na tvári mala ten typický výraz dvanásťročnej pubertiačky, ktorej sa ubližuje.

A ktorý ma rozčuľoval.

Vždy ma rozčuľoval.

„Čo je zas?“ Už som chcela ísť dnu, vonku bola slušná kosa a ja som bola naľahko.

Hodila hlavou smerom k autu.

„Kým vystúpim, budem celá zafajčená. Ne chcem byť zafajčená,“ povedala rýchlo, trochu podráždene a ja som so vzdychom prebehla pár krokov k naštartovanému Fordu.

„Zlatko, musíš fajčiť, keď vieš, že vezieš Natku do školy?“

„Ježiš, veď stiahnem okienko a všetko sa hneď vyvetrá.“

Super. Ďalší podráždený hlas.

Pekne sa nám to ten deň začína.

Natália spupne stála pred domom a nepohla sa. Pozerala smerom preč od nás.

„Nechce smrdieť od cigariet,“ povedala som, aby som ju ospravedlnila.

„Veď nebude.“

Vzdychla som. Celý vnútrajšok auta bol ponorený do dymu. Cez otvorené okienko sa dostal aj do môjho nosa, s nechuťou som sa zamračila.

„Sú to len tri ulice, preboha, nerobme z toho kovbojku...“

Nechcela som robiť kovbojku, ale jeho postoj ma štval.

Videl to.

„Dobre, zlatko,“ povedal nakoniec zmierlivo, „už nikdy nebudem fajčiť v aute, keď budem viezť Natáliu do školy.“

„Dobre,“ prikývla som nepresvedčivo.

Poslal mi bozk, usmial sa a ja som urobila ďalších pár krokov. Smerom k svojej dcére.

„Natka, nerob scény a nechaj sa odviezť.“

„Mami, sama mi hovoríš, ako fajčenie škodí, a teraz ma nútiš dýchať ten dym celou cestou do školy.“

„Matúš sľúbil, že je to naposledy. Už nebude fajčiť, keď sa s ním zvezieš.“

„Nemôžeš ma hodiť ty?“ otázku zúfalo zaspievala a trochu pri tom poskočila.

Pokrútila som hlavou.

„Sú to len tri ulice, nerob z toho kovbojku,“ počula som svoj hlas.

„Vieš, aké to je nechutné, keď smrdíš od cigariet?“

Chcela som povedať, že viem. Ani ja to neznášam. Svieže rána, čerstvý antiperspirant, nejaká vôňa do vlasov a potom nikotínová šupa, ktorá to celé zabije.

Rukami som si šúchala uzimené ramená a hlavou som jej naznačila, že si má ísť sadnúť do auta. Že je dorozprávané.

„Vyvetráte to,“ povedala som.

„Jasné, v tejto kose,“ odvrkla a už sa na mňa ani nepozrela.

„Čiapku máš?“

„V taške.“

„Zabudla si pusu,“ snažila som sa, aby som znela bezstarostne.

Vrátila sa, pery sa nám letmo dotkli.

„Čau,“ povedala neurčitým hlasom a sadla si do bieleho auta.

Dozadu.

Demonštračne stiahla okienko, zatiaľ čo Matúš cúval z miesta pred garážou.

„Tak ahoj, zlatko,“ zamával mi veselo a ja som mu odkývala.

Natália sa dívala inde. Nebola odutá, bola len taká nijaká. Prázdna či čo.

Oči sa nám stretli až tesne predtým, ako zmizli spred domu.

Mala ich modré.

A mala ich plné mojich omylov.

Mojich prešľapov.

Voči nej.

Voči sebe.

Voči nám.

Modré, hlboké, plné sklamania.

Trochu sa mi pohli vnútornosti, lebo som ten pohľad poznala. Nie od nej. Bol to pohľad jej otca. Chlapíka, ktorý ma ľúbil. Tak normálne. Žiadne veľkolepé romantické gestá, žiadne výkyvy. A ja som ho sklamala. Tým, že mi jeho láska nestačila... Veď to poznáte. Takých sú nás tisícky.

Keď auto zmizlo z dohľadu, vbehla som do vykúrenej predsiene. Rýchlo som stavala do radu rozhádzané topánky, upravila som vetrovky na vešiakoch, v kuchyni som taniere z raňajok nahádzala do umývačky, vlhkou utierkou som prebehla cez linku, na ktorej Matúš krájal chlieb. Ruky sa mi trochu triasli, ale nevenovala som tomu žiadnu pozornosť – vždy sa mi triasli, keď som bola v strese, niekomu sa potia, mne sa trasú. Treba ich len zamestnať, ony sa upokoja presne tak, ako sa upokojí vnútro. Len zachovať rozvahu a pokoj. Ešte pár minút. Veď vlastne o nič nejde. Jedno zafajčené auto...

Ale...

Tie oči. Tie Natkine oči ma stále prenasledovali, vháňali slzy do tých mojich a ja som vedela, že sa nevyhovorím na nič, teda sama pred sebou určite nie. Deň po dni ju strácam, iné hovorím, iné robím, pred jej dospievajúcim pohľadom na svet, ktorý už neoklamem sileným úsmevom alebo darčekom, ktorým by frajerila pred kamoškami. Trhám puto, ktoré sme si roky zapletali ako vrkoče vo vlasoch jej starých bábik, a bolí ma to. Strašne ma to bolí. A ju to bolí tiež, cítim to. Ako by povedal Matúš, pupočnú šnúru neojebeš, vždy viem, kedy jej ublížim, viem rozpoznať, kedy je jej mlčanie len pubertiackym výstrelkom a kedy smutným sklamaním. Ďalším. Neviem, koľkým v poradí.

Z toho, čo mama robí.

Ako sa zrazu správa.

Ako už zrazu nie sme tá dvojka, ktorou sme bývali...

Chvatne som vzala do ruky mobil a vyťukala som: Lubim ta, Natka, dievčinka moja ☺, a modlila sa, aby ešte nemala vypnutý telefón, aby si to prečítala.

Do pol minúty mobil zapípal: jj ☺.

Odľahlo mi. Tak dobre. To by sme mali.

Preladila som rádio na Funko, nech počujem aj niečo iné ako tie undergroundové ťažoby, niečo, čo má chytľavú melódiu, a vybehla som hore do spálne. Skriňa, tričko, džínsy, vlasy do chvosta. Dnes nemáme v knižnici nič, len obyčajný deň. Také mám najradšej. Tiché, pomalé, plné tlmených hlasov ľudí, ktorí sa na niečo pýtajú... O desiatej káva s Martou, potom obed a okolo štvrtej špaldové keksy s čajom.

Zazvonil mobil. V rýchlom tempe som zbehla dole schodmi a zdvihla som ho.

„Ahoj, zlatko,“ Matúšov veselý hlas naplnil celú našu malú kuchyňu.

„Všetko v poriadku?“ spýtala som sa.

„Prečo by nemalo byť všetko v poriadku?“

„No, veď...“ zaváhala som. „Pýtam sa kvôli Natke.“

„Prosím ťa, nič jej nebolo, normálne sme sa bavili.“

Naprázdno som prehltla. Veď hej, normálne.

„Nepáči sa mi, keď fajčíš s deckom v aute,“ povedala som, kráčajúc do kúpeľne.

„To sme si už povedali.“

„Ja len, že ti to nenapadne samému.“

„Každú chvíľu začne sama fajčiť za rohom školy,“ počula som, ako vyfúkol dym z ďalšej cigarety, a ešte som počula, že niekto v jeho okolí nervózne zatrúbil. Možno na neho.

„Nie, nezačne.“

Vzdych.

„Prečo máš dvojaký meter, Zuzka?“

„Čo?“

„Sama sa smeješ, že si ako decko vyrastala uprostred fajčiacich diplomatov, ktorí u vás sedávali do noci.“

„To bolo iné.“

„Je to to isté. Tvoj otec mohol fajčiť a vyfukovať ti dym priamo do tváre a ty o tom rozprávaš ako o najvtipnejšom zážitku z detstva. Ja si zapálim v aute pred Natáliou a robíš cirkus.“

„Nerobím cirkus.“

„A čo je toto, čo robíš?“

Chcela som mu pripomenúť, že moju príhodu z detstva prekrútil o stoosemdesiat stupňov, že ja som svojho otca videla dvakrát do roka, lebo s mamou žili každú chvíľu v inej krajine, a v dome, do ktorého sa za nami s babkou vracali, bola malá zimná záhrada, kam sa vtedy chodilo fajčiť, a keď sa tam nakopilo pätnásť ľudí – lebo vtedy fajčili všetci –, cez dym sa nedalo spoznať, kto je kto. To bola tá veselá príhoda. Že keď som strčila hlavu do dverí, musela som zakričať: Oci? A z nejakého kúta sa ozvalo: Tu som, Zuzka, tu som!

Unavene som verziu s vysvetľovaním zavrhla. Nechcelo sa mi.

„Nerobím cirkus,“ povedala som teda unavene, „len rešpektujem svoju dcéru.“

„Keby si niekedy chcela rešpektovať aj mňa.“

„Kriste na nebi...“

„No veď, nemáš argument, tak ideš do vývrtky.“

„Nie som vo vývrtke.“

„Poznám ťa, Zuzka, mňa neoklameš veselým štebotaním.“

„Čo?“

„Ja som v pohode. To len tebe sa stále niečo nepáči.“

„Ale čoby.“

„Áno, Zuzka, stále niečo máš.“

„Nemám.“

„Máš. Od rána si podráždená.“

„Nie som, prečo fabuluješ?“

„Pozri sa na seba do zrkadla a sama seba sa pýtaj, čo ti zas preletelo hlavou.“

Zložil. Ostro a bez pozdravu. Zdravo nasratý. Ako inak. On bol vždy zdravo a právom nasratý.

Položila som telefón na kraj umývadla a rukami som si pritiahla gumičku na chvoste. Ruky sa mi znovu trochu triasli, tak som si nimi objala krk, vzadu sa prostredníky dotkli jeden druhého, a dýchajúc zhlboka som sa dívala pred seba.

Nevedel, že s ním telefonujem v kúpeľni. Nevedel, že do zrkadla sa už hodnú chvíľu pozerám.

Na seba.

Vyzerala som staro.

Aj som sa tak cítila.

2. kapitola

Matúš mal plachý pohľad. Taký plachý a niekedy taký nekoncentrovaný, že vo mne okamžite vyvolal potrebu chrániť ho. Hneď ako som prvýkrát videla v jeho očiach ten zvláštny druh ostychu a nesmelosti, zmocnil sa ma silný materinský pud. Keď nevedel, kam z konopí – alebo tak vyzeral, keď mal chvíľu, že opustil rolu sebavedomého mienkotvorného autora niekoľkých kníh, ktoré veľa vody nenamútili, bol malým chlapcom. Dojímavo zraniteľným. Tých chvíľ nebolo veľa, aby ste si teda nemyslel, a neboli to vždy také isté situácie, každý raz to bolo inak. Niekedy fajčil na dvore na lavičke, pozeral hore na oblohu a váhavo sa škrabal vo vlasoch. Niekedy sedel za stolom, listoval v jednej zo svojich ťažkých kníh, potom odtrhol zrak od písmen, dal si dole okuliare na čítanie a unavene si pretieral oči. Inokedy pil kávu, ruka sa mu trochu triasla – áno, aj jemu sa triasli ruky, keď nebol psychicky v pohode a v očiach mal smútok, na ktorý nemal žiaden dôvod. Žiadne tajomstvo z minulosti, žiadna krivda, nič. Len smútok. Nosil si na pleciach trápenia celého sveta, analyzoval ich, riešil, poukazoval na ne, hľadal východiská, zúfalo sa snažiac ukázať tú správnu cestu.

Poznáte to.

Spisovatelia...

Vždy sa nechápavo usmieval, keď som v tých momentoch k nemu bez príčiny pribehla, pohladkala som ho po tvári tak, ako hladkáme spiace deti, alebo som ho silno objala a šepkala, že ho veľmi ľúbim a chcem, aby si to pamätal. Neodťahoval sa, naopak, objímal ma aj on, bozkával ma do vlasov a s tichým smiechom šepkal, že som jeho všetko na zemi. Že sme jeho všetko na zemi. Ja a Natalka. Nikdy ju nevynechával, keď hovoril o láske. My sme jeho všetko na tomto svete.

Viem, že to tak bolo. Matúš v zásadných veciach neklamal a pomenoval ich až vtedy, keď v nich mal jasno. Aj keď jeho jasno malo byť potom jasnom pre každého. Bodka. Jeho pravda bola objektívna pravda. Bodka. Jeho pohľad na veci bol ten správny pohľad na veci. Bodka. Bez kompromisov. Bez zmyslu vnímať argumenty iných.

Alebo so zmyslom prekrútiť ich vo svoj pros pech...

Vtedy nemal plachý pohľad. Vtedy ma nedojímal. Vôbec nie...

Ale aby som išla pekne od začiatku, spoznali sme sa v knižnici. V tej, kde dodnes pracujem. Prišiel na besedu, ako mnohí iní autori pred ním a mnohí iní autori po ňom. Nepatril k tým, čo sa dajú dlho prosiť, chodil medzi svojich čitateľov rád, rád zo svojich kníh čítal a rád sa s ľuďmi rozprával. Časom som zistila, že je to trochu inak. On vlastne rád ľuďom rozprával. Nebol to dialóg, skôr monológ jeho vlastných presvedčení, právd a postojov ku všetkému na tomto svete. Mnohých unavili až unudili na smrť a v mnohých prebudili nadšenie. Ale nie v pozitívnom zmysle slova. Bolo to nadšenie kritizovať. Takmer všetko, čo sa deje okolo. Hlavne všetko, čo je iné ako ja. Lebo ja som najlepší. Najdokonalejší. Ja som ten, ktorý vám povie, kde je sever. Aké jednoduché. Takmer nič nerobím, ale kritizujem každú vec, do ktorej sa pustia ostatní naokolo. Napíšem o tom blog, pod ktorým mi podobne založení ľudia pritakajú, napíšu mi, že som borec a že tí ostatní sú tupé ovce a ešte horšie. A pekný deň je za nami...

Áno, Matúš bol proti všetkému, čo sa páčilo viac ako sto ľuďom. Celkom tomu rozumiem, jeho fanúšikov nebolo viac ako niekoľko stoviek, aj keď to vedel pekne oklamať a človek si pri prvých stretnutiach s ním myslel, že hovorí s najvplyvnejším, najlepším a najpredávanejším autorom Slovenska. Ale poznáte to, veci vám docvaknú až časom. Až časom prekuknete pózy, hrané sebavedomie a sebaistotu, ktorá sa kolíše v základoch. Muselo to byť veľmi únavné. Byť tak veľmi proti všetkému normálnemu a netešiť sa z obyčajných maličkostí... Ale aby som nepredbiehala.

Bolo to takto.

Vošiel do knižnice o hodinu a pol skôr, ako mal. Nemám rada, keď autori meškajú, mysliac si, že sú strááášne dôležití a že ľuďom stoja za to, aby si na nich počkali. Dochvíľnosť je výsadou kráľov a potom ešte spisovateľov, ktorí si vážia svojho čitateľa. Takže nepatril do kategórie nafúkancov, čo nám dávajú od začiatku do konca pocítiť, že ich nami zorganizovaná beseda dosť obťažuje... Ale zas, o hodinu a pol skôr? Aby došiel o deväťdesiat minút skôr? Pre mňa to znamenalo, že mi utečie kopa roboty, lebo sa mu musím venovať, a pre Martušku, že sa spotí zo stresu, lebo šunku a syr na chlebíčky má ešte nerozbalené v chladničke.

„Dobrý deň, ja som...“ povedal, keď vošiel, a ja som sa od regálu ponáhľala podať mu ruku.

„Viem, kto ste,“ usmiala som sa. „Vitajte. Ste tu skoro.“

„Veď tu je čo čítať,“ usmial sa aj on. Milo. Vyzliekol si krátky jesenný kabát a bordový šál, ktorý mal omotaný okolo krku, si len upravil.

„Som Zuzana, riaditeľka knižnice,“ predstavila som sa.

„Ste mladá na riaditeľku,“ usmial sa.

„To je predsudok.“

Zdvihol ruky na obranu.

„Iste, hovorí zo mňa len skúsenosť z iných knižníc.“

Vzala som mu kabát z ruky, zavesila som mu ho na vešiak pri pulte s Martuškou, ktorá sa už začala potiť, lebo veci sa začali inak, ako mala naplánované, a ponúkla som mu čaj.

„Alebo kávu?“

Mykol plecom.

„To je jedno. Čaj bude dobrý, je chladno.“

Prikývla som a na pult som položila knižku, ktorú som chcela v momente, ako vošiel, uložiť do regálu.

„Albert Camus?“ zdvihol obočie. „Cudzinec?“

„Áno, maturanti sa tým teraz prehrýzajú, tak je stále preč.“

„Páči sa vám tá kniha?“ vzal do ruky ošúchaný výtlačok obalený do igelitu.

„Ani neviem,“ povedala som pravdu, „nerozumiem jej.“

„Čomu nerozumiete?“

„Tomu, ako si ľudia kladú absurdné otázky o bytí.“

Zamračil sa.

„Nie sú absurdné. Sú konkrétne.“

Pokrútila som hlavou.

„Pre mňa je konkrétna otázka, čo budem večer jesť. Alebo ktorý film si pozriem v telke. Alebo kedy mám čas ísť na masáž. Nie to, kto a čo je podstatou bytia a relatívna relatívnosť nášho vnímania.“

Usmial sa. Pobavene.

„Treba si to len preložiť a vtesnať do svojho života. Vtedy to má svoj zmysel,“ povedal.

„Myslíte?“ opýtala som sa zamyslene, ale v skutočnosti mi to bolo šum a fuk.

„Skôr by som povedala, že mnohé knižky sú také odrezané od reálneho života, že je škoda sa nimi prehrýzať.“

„To nehovoríte vážne.“

„Hovorím,“ povedala som s ľahkosťou.

„Tie knihy vám dajú iný rozmer.“

„Nestojím o taký rozmer. Chcem pri čítaní vnímať život. Nie pochybnosti o jeho existencii.“

Ostal trochu zaskočený.

„Provokuje vás,“ prešla okolo nás Martuška s kopou kníh v rukách a všimla si jeho zhrozený pohľad. „V skutočnosti číta všetko, čo jej príde pod ruku.“

Očividne sa mu uľavilo.

„Skoro ste ma dostali.“

„Ani som sa veľmi nesnažila,“ usmiala som sa, zdvihla som vrecúška so zeleným a s ovocným čajom, on ukázal na zelený, ktorý som potom zaliala horúcou vodou.

„Viete,“ oprel sa pohodlne o pult a oduševnene pokračoval: „Je dôležité, aby ľudia, ktorí pracujú v knižniciach, dbali o správne smerovanie čitateľa.“

„A to ako?“

„Ukážete im hodnotné knihy. Ukážete im krásu ozajstnej literatúry.“

„Nie je pre každého človeka hodnotné niečo iné?“

„Len dovtedy, kým neobjaví nové veci. Môžete nosiť bižutériu, ale ak dostanete diamant, už ho z prsta nedáte dole.“

„Diamant je objektívne drahocenný.“

„Na všetko je objektívny meter.“

„Nežartujte. Aj na umenie?“

Sústredene si miešal čaj, do ktorého si nehodil cukor. Neodpovedal mi.

„Tak dobre,“ otvorila som balíček sušienok, „ktoré knihy sú tie hodnotné?“

„Vy to neviete?“ usmial sa odzbrojujúco a sušienku odmietol so slovami, že je celiatik. Povedal to tak, že som sa zahanbila, že ja nie som. Celiatička.

„Vaše knihy tam asi patria, však?“ stále som sa usmievala.

Pokrčil plecami.

„Neskromne si myslím, že áno.“

Prikývla som. Čakala som takýto koniec. Podobné debaty absolvujem s každým autorom, ktorý k nám zavíta. Vždy z iného pohľadu, ale vždy o tom istom.

Autori sú rovnakí.

Nech píšu čokoľvek.

„Napokon, svedčia o tom aj recenzie,“ dodal. Presvedčivo.

Znovu som prikývla a čakala som na posledné dve otázky, ktoré rozhovor zavŕšia.

„Čítali ste nejakú z mojich knižiek?“

Ok. Takže to bolo tá prvá.

Prikývla som.

„Áno. Čítala som Čipku a tie staršie veci.“

Chvíľu bol ticho, miešal si ten neosladený čaj. „A páčili sa vám?“

Tak to bola tá druhá. Kruh sa uzavrel.

„Isteže, inak by som vás nevolala na besedu,“ klamala som presvedčivo s úsmevom a on mi úsmev vrátil.

Sadol si do starého kresla v čitárni, tam, kde obyčajne sedával starý pán Schmidt. Brada sa mu stratila v bordovom šále, ktorý si odhŕňal, keď pil už trochu vychladnutý čaj, a oči mal zapichnuté v písmenkách novín. Sem-tam sa zamračil, sem-tam sa uškrnul, bol celkom pozorovateľný, priznávam. Oči mi k nemu zabiehali častejšie, ako sa patrilo.

Veď inak by som s ním potom dva roky nežila, však?

„Prepáč, bože, prepáč, Zuzanka, ja som to zasa nejako nezvládla,“ Marta bola celkom spotená, horekovala a dúfala, že pán spisovateľ si snáď nevšimne, že chlebíčky ešte nie sú hotové.

„Marti,“ objala som ju.„Ako keby išlo o chlebíčky.“

„Jasné, že ide aj o chlebíčky. Vy mladí všetko tak... zľahčujete,“ vymanila sa z objatia a trasľavými rukami vyberala nakrájané kúsky chleba.

V tomto príbehu máte očividne šťastie na ľudí, ktorým sa trasú ruky.

„Dorobím to a idem sa prezliecť,“ hovorila mi ešte stále nervóznym hlasom. „Dofrasa aj s celým týmto prechodom. Raz mi je zima, potom mi je teplo a potím sa ako stokilový chlap vo fínskej saune.“

„Máš čas, Marti,“ povedala som s ústami plnými sušienok, lebo ja som celiatička rozhodne nebola. „Je zima, veľa ľudí nečakáme. A navyše,“ kývla som smerom k Matúšovi, „on nie je masový autor. Budeme rýchlo hotové, stihneme aj Panelák.“

„Len aby si nebola prekvapená, Zuzanka,“ dôležito pokývala Martuška, moja milovaná kolegyňa, hlavou.

A tak aj bolo.

Ostala som prekvapená.

Knižnica sa o hodinu začala plniť. Trúsili sa študenti, vysokoškoláci, potom ľudia, z ktorých kričí – nehovorte mi nič, premýšľam, ale aj veselé roztopašné mladé baby a staršie dámy, ktoré nevynechali žiadnu besedu. A ešte dôchodcovia, to je jasné. Tých som všetkých poznala po mene.

Matúš sedel v kresle, kde obyčajne čítaval noviny pán Schmidt, už sa nemračil a neuškŕňal nad článkami ani nepil čaj, len pozoroval tých, ktorí sa na neho prišli pozrieť. Keď sa tí na neho priamo obrátili a pozdravili ho, len sa usmial a kývol hlavou. A v očiach mal ten plachý výraz malého chlapca, ktorý ma prinútil dívať sa na neho zas a znova, všimnúť si znamienko, čo mal tesne pod ľavým obočím, aj to, že smrkal do látkovej, a nie papierovej vreckovky. A pocítila som ten ochranársky reflex, čo som vám o ňom písala, dojímal ma, vôbec neviem prečo, asi to mala fakt na svedomí nejaká chémia, lebo aj Matúš na ten podvečer neskôr spomínal ako na chvíľu, keď nebol vo svojej koži.

Mal potrebu viac vážiť slová.

Počas celej besedy.

Nerozprávať klišé.

Hovoriť pekné myšlienky.

Kvôli mne.

Kvôli žene, čo dúfala, že stihne Panelák.

Juj, teraz sa nahlas smejem...

Začali sme načas, len čo sa vrátil z rýchlej cigarety pred knižnicou. Na jeho tvári som postrehla sekundové sklamanie, keď zistil, že besedu nebudem viesť ja, ale už prezlečená Marta, ale to len preto, že netušil, čo sa v nej skrýva. Vedela som, že po pár minútach bude spokojný. Martuška bola najsčítanejší človek v meste, vedela klásť otázky, vedela zapojiť ľudí do debaty, robila to prirodzene, ľudsky, neškrobene a nikomu neprekážalo, že medzi autorovými odpoveďami ponúka všetkých chlebíčkami s upozornením, nech si každý vezme len jeden, aby sa dostalo všetkým.

Čítal zo svojich knižiek.

Vysvetľoval svoje myšlienky. Niekedy publiku, niekedy len mne.

Odpovedal na otázky. Aj o tom, ako píše. Aj o tom, čo číta. Aj o tom, ako funguje vesmír.

„Neni on trochu namyslený?“ šepla mi do ucha Natalka, ktorá došla cez zadný vchod z tréningu.

„Prečo myslíš?“ usmiala som sa na ňu.

Pokrčila plecami.

„Ja neviem, tvári sa jak oný.“

„Super, Natka, na jedenásť rokov dobrý argument.“

Pohodila hlavou.

„Taký je celý čudný. Ani sa nezasmeje.“

„Hovorí o vážnych veciach.“

„Mamču, hovorí o knižkách, to už je len vážna téma.“

„Možno je smutný, lebo tie jeho sa až tak dobre nepredávajú.“

Natka sa zachichotala. Pár hláv sa k nám otočilo a ja som sa zatvárila ospravedlňujúco.

„Prestaň sa smiať, ty trubka.“

„Som hladná, mamču.“

„V chladničke ti Marta nechala dva chlebíky.“

„Super,“ zdvihla sa, zmizla v kuchynke a Matúš sa na mňa usmial.

Neskoro, kamoš. Natália to nevidela.

Ešte dlho po skončení besedy sa okolo Matúša tvorili skupinky ľudí, ktorí s ním živo debatovali. O umení, o stave literatúry, o veciach, ktoré aj tak nezmenia, ale je fajn si na ne ponadávať a dištancovať sa od nich. Marta žiarila spokojnosťou, čakala, kým odíde posledný návštevník, aby Matúš podpísal kroniku a aby sme mohli vypadnúť.

Panelák už aj tak nestihneme.

Tak nech si rozprávajú.

„Bolo to príjemné, ďakujem,“ podal Matúš ruku najskôr Marte, potom mne. „Pekná knižnica, moderná, páči sa mi tu.“

„Zuzka vie zohnať peniaze,“ natešene a hrdo sa pochválila Marta, „vždy máme všetky novinky, ktoré ľudia chcú.“

Matúš prikývol, navliekol sa do krátkeho jesenného kabáta a ja som vtedy urobila prvú chybu.

„Prečítam si toho Camusa ešte raz,“ povedala som, „a skúsim byť pozornejšia.“

Naširoko sa usmial a s víťazným výrazom na tvári sa rozlúčil:

„Máte na to, Zuzana.“

No len sa neposer, napadlo mi.

Teraz.

Vtedy nie.

Žiaľbohu.

„Koho si to akože prečítaš?“ spýtala sa ma Natka potom v aute, keď si sadla ku mne dopredu, tváriac sa nenápadne, aby som si ju akože nevšimla.

„Alberta Camusa. Taký existencialista.“

„Taký čo?“

„Existencialista.“

„Dobré slovo.“

„Budete sa o nich učiť. On a ešte Sartre boli hlavní predstavitelia.“

„A o čom píšu?“

„O tom, ako sa cítia vo svete, ktorý ide zlým smerom, sami.“

„Veď nech sa stretnú, nie?“ zachichotala sa.

„Je to trochu náročné čítanie, Natka.“

„Ja by som to nečítala.“

„Raz budeš musieť, kvôli škole.“

„Mamču, na tieto veci mám internet,“ povedala s ľahkosťou.

„Zlatko, poznáš pravidlá,“ potľapkala som ju po kolene. „Ak sa ja tvárim, že keď si dá americké dievča blonďavú parochňu, je z nej razom Hannah Montana a nespozná ju ani najlepšia kamarátka, a je to v poriadku, tak ty budeš čítať aj veci, o ktorých si spolužiaci len stiahnu referáty z internetu.“

Moja dcéra chvíľu mlčala a potom sa víťazoslávne usmiala.

„Mamču?“

„Áno, zlatko?“

„Ak sú tie knihy sfilmované, to sa ráta, nie?“