Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Matora

Michal Miloslav Hodža

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2018 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Pavol Tóth, Zuzana Došeková, Peter Krško, Michal Garaj, Katarína Mrázková, Gabriela Matejová, Robert Zvonár, Ján Gula, Peter Kviatkovský, Miriam Mládková, Katarína Diková Strýčková, Petra Pohrebovičová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0234-0

Pôvodná publikácia

Michal Miloslav Hodža. Matora. Petrus. Bratislava 2003. 750 s. Pavol Vongrej edične z rukopisu pripravil do tlače a napísal vysvetlivky k textom a doslov. Peter Zajac napísal dodatok. Štefánia Medvecká, jazyková redaktorka.

Bibliografické poznámky

Rukopis diela

Skladba Michala Miloslava Hodžu Matora z rokov 1853 — 1857 je zapísaná v rozsahu 20 400 veršov autorovým rukopisom na 492 stranách formátu 31 cm x 24 cm; sám autor si pre koncipovanie diela tento formát papiera prehol napoly po výške — vznikol tak svojrázny formát 31 cm x 12 cm; takto vytvorené dvojlisty si červenou nitkou previazal do úzkych zošitkov s nerovnomerným počtom strán; tak vzniklo 31 rukopisných zošitkov Matory; číslované sú rímskym spôsobom I. — XXXI.; strany v zošitkoch autor nepaginoval; uložené sú vo fonde M. M. Hodžu v Literárnom archíve Slovenskej národnej knižnice v Martine pod signatúrou 53 D 3.

Z tohto Hodžovho autografu sme Matoru pripravili na vydanie. Pri prepise sme časti textu Matory konfrontovali s Hodžovým iným rukopisom, ktorý napísal bezprostredne po dokončení Matory v roku 1857 s názvom „Z lyrickoepickej básne Matora“ (64 strán kvartového formátu, signatúra LAMS 53 D 3). Ide o autorský výber z Matory v rozsahu 2 400 veršov; Hodža ho poslal Jozefovi K. Viktorinovi na uverejnenie v almanachu Concordia 1858 — ale tam nevyšiel; publikovaný bol až v roku 1982 v knihe Pavla Vongreja Zlomky z romantizmu (Bratislava, Tatran 1982, s. 373 — 436; pri odkaze na toto vydanie budeme ďalej používať len skratku Z, strana XXX); Hodžom vybraté a po storočí publikované básne z Matory si osobitne všímame v poznámkach a vysvetlivkách textu. Tu tiež vyznačujeme tie časti textu Matory, ktoré s odstupom polstoročia odtlačil Jozef Škultéty na pokračovanie vo svojich Slovenských pohľadoch rokov 1910 — 1913 (spolu ide o 3 889 veršov).

Zvláštny názov diela Matora vysvetľuje sám autor pri zásielke výberu z básne roku 1857: „Matora je obdobne to, čo patora; rodina po materi, po otcovi“ (Z, s. 373). Hodžov neologizmus (zrejme nejde o srbizmus — tam je „matora“ vo význame stará mama, stará žena!) sa však v slovenčine neskoršie neujal: možno aj preto, lebo skladba ostala len v rukopise. Podobne nenašli ohlas v našom jazyku ani ďalšie početné Hodžove novotvary — všimneme si ich podrobnejšie vo vysvetlivkách…

Pri edovaní diela sme využili základný archívny výskum vo fondoch Literárneho archívu MS v Martine, Literárního archívu PNP v Prahe, Štátneho ústredného archívu SR v Bratislave, Archívu mesta Bratislavy, Archívu Spolku sv. Vojtecha v Trnave, ako aj archívov Tranoscia a zboru ev. cirkvi v Liptovskom Mikuláši.

Textová úprava

Rukopis Michala Miloslava Hodžu prepisujeme podľa Zásad pre vydávanie literárnych textov v zborníku Literárny archív — ide konkrétne najmä o štvrtú časť — štúrovské obdobie a piatu časť — poštúrovské obdobie (publikované v zborníku Literárny archív 2, 1965, s. 201 — 208).

Pri prepise sme uplatnili našu editorskú prax, realizovanú pri príprave týchto zväzkov matičnej edície Documenta Litteraria Slovaca:

Zväzok 4: Dielo Sama Vozára. Martin 1967, s. 316 — 318

Zväzok 18: Listy Jána Bottu. Martin 1983, s. 125 — 126

Zväzok 27: J. Škultéty: O romantizme. Martin 1987, s. 289 — 291

Zväzok 29: Ľ. Štúr: O poézii slovanskej. Martin 1987, s. 103 — 105.

Preto tu už neuvádzame jednotlivé body textových úprav. K svojskému Hodžovmu jazykovednému princípu v básnickej skladbe Matora však treba aj takto, predradene pred vysvetlivkami, uviesť aspoň nasledovné:

Hodža v neustálenej jazykovednej kodifikácii používa hlásky „ä“, „ô“ aj v slovách, ktoré neskorší ortografický úzus neprevzal. Preto upravujeme: Mä — ma; bôh — boh. Výnimky ponechávame len v rýmových pozíciách: na sä (na seba by bolo porušením rytmu); strojä (v rýme ku — svoje); netäžkám (v rýme k — nemežkám).

Archaizované tvary prechodníkov (vädna si — vädnúc si; niče - ničiac) ponechávame v rýmovkách. Pre ten istý princíp neupravujeme aj tvary z liptovského dialektu (ohluchnul, štuchnul), ako aj kontrahovaný tvar častice ešte v podobe — eš.

Upravujeme autorom zabudnuté zápisy mäkčenia hlások s, z, c, l (napríklad „ľ“ v zápisoch „lj“, lä“), ako aj majuskuly v incipitoch všetkých veršov (podľa princípu novšej interpunkcie).

Osobitne sa treba zmieniť o Hodžovom slovníku. Sám autor pri výbere z Matory pre Concordiu roku 1857 uviedol vysvetlivky mnohých svojráznych slov: kompaktne ich prepisujeme na patričných miestach Vysvetliviek s odkazom na základný autorský text Matory.

Pri pokusoch o vysvetlenie mnohých Hodžových nejasných slovných obratov sme vychádzali aj z rukopisnej práce Samuela Š. Osuského s názvom Slovník k Vieroslavínu (dva zväzky v LAMS, 46 HHH 2). Podobne sme porovnávali slovník Matory s faksimilným vydaním Hodžovho Dobrého slova Slovákom súcim na slovo (Bratislava 1970), pri ktorom Jozef Ambruš uverejnil vysvetľujúci slovník (na s. 130 — 134 faksimílie). Všimli sme si aj štúdiu W. Bobeka s názvom Neologizmy Sama Bohdana Hroboňa (Zborník Matice slovenskej 18, 1940, s. 64 — 78); Hroboň o svojich neologizmoch vehementne vyhlasoval, že ide o „ideálnu reč, v ktorej sa najlepšie odbleskuje celý svet umu, citu i vôle, celý svet ducha i prírody“. Jeho výsledok však, bohužiaľ, nebol vonkoncom úmerný týmto sebavedomým vyhlasovačkám!

Ináč Hodžove neologizmy a neobyčajne zložené slová sa často opakujú v tých istých podobách na viacerých miestach textu Matory. Pozorným čítaním básnického textu sa však stávajú viac a viac zrozumiteľnými: sami sa dešifrujú. Tak je to aj s neobyčajným názvom celej skladby: v texte je Jánošík charakterizovaný aj ako „matorín“, teda syn matere. Mnohé dešifruje aj zvláštne Hodžovo slovo — adjektívum „rozmatorená“, t. j. pomenovanie ženy, ktorá sa stala matkou…

Text Matory sa na mnohých miestach stane zrozumiteľnejším cestou spätného navrátenia Hodžových komplikovaných kalkov do pôvodných slovných segmentov. Uvediem príklad na takéto „zrozumiteľnenie“ Hodžových novotvarov — kompozít zo začiatku 36. kapitoly:

         Vyšiel vojta z dediny, zo Svätého Ďura,

         zúrodejná ho valom obkolesí búra

         rozvíchorovírivým dažďoprchošprihom,

         jasobleskorauchavým rázzarázommihom…

Posledné dva verše ukážky by bolo možné v prepise rozpísať aj takto (a hneď by to všetko v texte Hodžovej Matory bolo zrozumiteľnejšie):

         rozvíchoro-vírivým dažďo-prcho-šprihom,

         jaso-blesko-rauchavým ráz-za-rázom — mihom…

Hodžove neskoršie úpravy v rukopise Matory sme pri editovaní rešpektovali, a to i napriek tomu, že práve ony text skladby často viacej komplikujú a znejasňujú; zrejmé je to najmä na miestach, ktoré Hodža z Matory vybral a prepísal pre realizáciu vo Viktorinovej Concordii, 1858 (uverejnili sme ich v už spomínanej knihe Zlomky z romantizmu, 1982): tu je totiž nepomerne viacej krkolomne zložených slovných kompozít ako v pôvodnom rukopise Matory (veď napokon ide o rozdiel štyroch-piatich rokov od prvopisu skladby!).

Pre pochopenie mnohých mytologických „reálií“ Hodžovej Matory uvádzame autorov text z jeho Prvej čítanky pre slovenské evanjelické a. v. školy (vyšla tesne po dokončení Matory v Banskej Bystrici, 1860); na strane 263 tohto vydania Hodža svojsky vysvetľuje slovanskú „teológiu“:

„Bohovia: Svetovid — Svetovít: boh svetovidný, najväčší

Belboh — pôvodca dobrého na svete

Černoboh — pôvodca zlého

Perún, Parom — b. neba, blesku, hromu a nebeskej hrôzy

Prove, Prono — b. práva a spravodlivosti

Radhosť — b. priateľstva, pohostinstva a priemyslu

Tur — b. vojny

Vales — boh dobytku a opatrovania jeho

Skriat, Škriatok — bôžik domácnosti

Pikuľ, Pikulík — bôžik pozemských pokladov

Bohyne: Lada — bohyňa lásky, krásy, manželstva

Živa, Živena — b. živnosti, záhrad a poľných úrod

Vesna — bohyňa jara a mladosti

Morena — bohyňa staroby a smrti

Rusalky — bohyne jazier, potokov a studníc

Víly — bohyne hôr a vôd

Poludnice — bohyne lesov

Ďunďa, Drnda, Heľa či Heluška — iné bohyne“

Napokon tu ešte zhrnieme pokusy o literárnu komunikáciu Matory. Sám jej autor M. M. Hodža si po jej dokončení uvedomil, že v rozsahu 20 400 veršov je skladba už vopred odsúdená do nemoty rukopisu. Preto v roku 1857 z nej vyberá časti v rozsahu 2 400 veršov a ponúka ich Viktorinovi do almanachu Concordia. O okolnostiach nerealizovania tohto Hodžovho edičného zámeru sme už uviedli fakty (časť s názvom Komunikácia skladby v rámci štúdie Matora, zborník K problematike slovenského romantizmu, 1973, s. 45 — 49). Tesne po Hodžovej smrti navrhuje Daniel Bachát vydať tlačou nákladom Matice slovenskej Hodžovu báseň Vieroslavín (porov. Letopis Matice slovenskej 8, zv. 2, 1871, s. 68); ale vydanie sa neuskutočnilo. Nerealizoval sa ani projekt Matice slovenskej, jej Komisie pre vydávanie štúrovských spisov z 1. 2. 1947; Hodžovu Matoru a Vieroslavín mal vtedy na vydanie pripraviť pracovník MS Karol Rosenbaum (porov. Slovensko 12, 1947, č. 3, s. 2). A tak až do tohto nášho výskumno-edičného projektu vyšli do roku 1990 z Matory tlačou len úryvky v Slovenských pohľadoch, 1910 — 1913 (3 889 veršov v editovaní Jozefa Škultétyho) a v knihe Zlomky z romantizmu, 1982 (2 400 veršov v edícii Pavla Vongreja)…

V. J. B. O. S. D. S. A. — 22. sept. 1853

[1]

začal som skladať Matoru

*

Už ťa, môj Slavín, viacej nepustím,[2]

ty všeslavíne myslí slávnych,

duší spanilých, svetlojavných;

môj si už; seba teraz vyústim

do teba týmto slovom na večnosť,

na tvoju večnosť, na večnosť moju,

krásny Božiču, Pán môj a Boh môj!

Ty muž i ja muž, to je dvúrečnosť,

lež slovo hesla jedno v tom boju,

lebo ty ja; ja? ja som tvoj!

Lebo ty a ja, my sme to dvaja

a trebárs idem zo svetokraja

zuní za mnou človečstva broj,

neviem, že by nás viacej ešte bolo

na toto naše samodruhé kolo.

No, pasujme sa! Znáš svoje sily,

to svoje sily — a moje?

Ach, zemožitné tu moje žily,

čo sa doposiaľ márno prúžili!

Vyprúžia ich ruky tvoje.

Tak buď! Tak sa ti mužne chcem koriť,

nič vo svete viacej nemohlo ma moriť.

Tak buď! Lebo čo mohlo väčšmi ma moriť,

ako že som sa s tôňami boriť

musel, a to s tôňami tôň!

Moje Fanuel iste toto je,

tuto vydolím ostatné boje

a to s tebou a ty si on.

Ó, nepusťže ma, ja ťa nepustím

dokiaľ si slovo tvoje nevústim,

aby bolo slovo moje.

Preže-požehnaj týmže ma slovom,

mojej ho duši daj tu do lona,

nech priam i v tomto námahu novom

vo tvojich rukách dokoná.

Nechže dokoná, lebo veď áno

samo je tvoje, večne jediné,

na svete všetko a nič tu iné,

len to slávne „dokonáno“.

A čože by som aj rád neskonal

v zápase tomto poslednom?

Dosť sa už duch môj, dosť už nastonal

v daromnom márnom nejednom?

Tisíc ráz tisíc som už zahynul,

ach, čo dych to bych - už som sa minul,

kdeže už raz sa dokonám?

Kde zdokonaliem, kde doskonaliem?

Silou zosiliem, staťou zostaliem?

Duchom zdušnejem, duhom zdužejem?

V nebi nezbudou sa nepodejem?

Nezbudou neba nezabudnejem?

A v zemské dejstve sa nepodejem?

Kde, kde, čo si, kto si oznám!

Ó, veď ty si, veď ťa už mám,

nepustím ťa, keď ťa trímam,

spasiteľský môj dolija,[3]

oba jeden, trebárs ty, ja.

Anjel môj, Slavín môj, Božiču môj,

Pane môj, Bože môj, muž môj — ja tvoj.

Chytám ťa, chytím, ako ťa chytím,

tak ťa i držím, tak ťa i cítim.

Premoc ma, premoc, čo povytkýnaš

údy mi všetky, čo porozmínaš

dušu mi celú — čo mi do toho —

s tebou všetko mám, nač mi je mnoho?

Premáhaj, premoc, ja sa namáham,

doliť i premôcť viacej neváham.

Ja lapitôňa toť sa Boha lapám

v oberuč sa ho a v obočlen chápam!

Nevidí to svet, lebo mocne je noc

a keby videl by neuveril,

najviac že by sa len pouškrnil,

a či pre slabosť je aj moc?

Sila pre silu, človek pre Boha,

v márnosti blatnej nestane noha —

tam si stane, kde je pevnosť.

A čože aj ma do toho sveta

nemoci, nevery, biedy;

kto chce s Bohom čin, po tom je veta,

ak sa obzerá na sveta zvedy.

Túto roľu máš, tu pluh, tu oraj,

nazad za márnom sa neobzeraj,

nech mŕtvi mŕtvych svojich pohrebujú,

s márnymi márni nech sa rozčuľujú,

ty or — ten bohčin pred tebou,

ináčej skärkov plno narobíš,

boh-dej utečie, dušu si znezdobíš

a peklo máš pred, za sebou.

I tak ti z ramien týchto bohových

svete nezbožný to privolávam,

že ma Boh drží za pasy;

že ma premáha to ti uznávam

a to by ti rád v srdcezvonových

zvukách veštiť slávohlasy,

v nemotách tvojich týchto spánkových,

v mrákotách tvojich oblúd tôňových

rozmávať tie svetlojasy.

Veštiť, že kto chce bohožehnanie,

svoje i svojich blahokonanie,

kto žiada spásne si dokonanie,

kto chce doma byť s bratom pervencom,

nie divým, čírym sveta znáčencom,

lež synom slávy, ducha svätencom,

s tým sa Božič dá za pasy.

Aby to zdarný a nie daromný

dar ti bol, keď sa Boh ti darúva,

bez daru človek len je nájomný,

čo nemá, za to počúva.

I stojí za to všahdy sa moriť,

stojí za Boha s Bohom sa boriť,

boriť cez celú tú noc márnosti

až do istého rána večnosti,

dokiaľ sa ti len Boh sám neohlási,

žes bohoľudvít a tak ťa spasí.

Ak svete viac vieš teda mi vesti,

ja kremo tohto viac neviem;

vidím ťa, vidím v putách neresti,

i ja som bol v nich, to poviem:

Ale čo som si sám sebe rozťal,

samému Bohu do rúk sa dostal;

reťaze oné smrti a biedy

premenili sa mi naposledy

na tie ruky, v nichž teraz som.

Objaliže ma, oprúžili ma,

že ledva dychu mi stačí!

Lež to mi na tom, kto ma omužil

a duhom svojím tak ma odužil,

že ma viac nič nevynáči.

Ó, majže si ma! Veď ťa i ja mám,

do moci tvojej cele sa dávam,

abych sa len s ňou mocoval;

moje radosti, žiale i túžby,

blažených citov kochavé družby,

to, čím som dosiaľ bol, som zrel;

byt môj i bud môj, moje budnutie,

stať moju každú i každé hnutie

v objatie si tvoje dávam.

Rodinnú mojeť, mojeť slovenskú,

k nej čistú lásku vernú, panenskú

tu na tvoje prsia skladám.

Všetkého ma máš i so všetkým činom,

dajže mi teda za to, čo je tvoje,

za mojeť, za mňa, teba si len žiadam,

večne ma nedaj cudzím silám, vládam,

daj sa mi, Vševlad, len ty sa mi daj sám,

ináč ti budem daromným stínom,

a s tým sa boriť, to ti neslávno je.

A veď čože chcem? Daj mi len slovo,

tým ma stvoríš roveň svoju,

lebo ty si sám, tys celý ono,

ním spôsobíš ma ku boju.

Preže- požehnaj týmže ma slovom,

mojej ho duši daj tu do lona,

síc sa rozpadnem v prachu hrobovom,

a drusu tvojho nieto do skona,

zastre ho čiernej necti opona

v tomto pobytu tôňovom.

* * *

Večnosti deň na východe svitá,[4]

     človeče, pusť Boha do času,

tam ťa tvoja slavoradosť víta,

     kde si obstál s Bohom v zápasu;

dals mi dušu svoju, za to pýta

     duch sa mojský k tebe na spásu;

meno tvoje bohoľudovíta

     anjelom dám v nebi k rozhlasu:

Na svete tom slová s tým ti dávam,

     Slovan si a budeš na svete,

to pak, čím ťa nad to požehnávam

     mocnej lásky mojej v prívete,

na tom všehdy vďačným srdcom prestaň,

meno tvoje samé nech je „kresťan“!

* * *

Povedal to: slnce vychádzalo,

svetlohlavu svoju deň ten dvíhal,

deň ten, v ktorý sa mi toto stalo,

keď som sa tak s mojím Bohom sňal.

Večnosti dňom sám on mi ho nazval.

Verím veru: či by neuveril,

veď to cítim ako ma uderil.

A čo vidím ale? Čia to hlava?

Tys on, tvoja, s ktorým som sa boril,

hlava, prsia, podstať celá, pravá,

slncom si sa celý rozpozoril.

Nebom, zemou jak sa rozjasúvaš,

srdce, myseľ, dušu roznecúvaš.

Ó, ty krása moja, svetlo, sláva,

ktorou moju noc si poumoril.

Tak sa vznášaš do svojeho neba,

tak schodíš našich do nížin,

do najbližších našej lásky blížin,

prúdom bleskov, jedným pomyslením,

morom slastí, jedným citomžením,

pomyslením idú veky z teba,

citomžením presahuješ nebá.

Ó, ty, ktorýs prvší vyrečením

„Ja som svetlo sveta“ — ten svet stvoril,

ostatný pak s tým si utešením

„Ja som všahdy s vami“

brány smrti si zatvoril.

Moja svetlokrása, svetlosláva,

do telesnej siahneš tejto hmoty,

svetlozrakom priezračnievam tvojím,

v mysliach, v citoch hávedne sa rojím,

div za divom v očiach mojich vstávam,

dúškom pijem tvoje pravdy, cnoty,

kúpajúc sa v rieke tvojho svetla

žijem, žijem, a čo dušu hnietla

márnosť, ťažkosť, starosť, chorosť, hriešnosť.

Čo je Bohu ľútosť, čertu smilnosť,

všetky šmuhy, špľachy, špiny, čmudy —

zmývajú vše svetla toho prúdy.

I tak som tu, mužom obožený,

i tak som tu, Bohom sčlovečený,

tu som —  a ty kde si, bratija?

Mojeť drahá, Slovač roztomilá,

tu je jeden, dva, tri, on, ty, ja,

tak sme všetci — lebo on je s nami.

Tu som, tak som Bohom omužený,

hrôza, smelosť vedno chytá ma,

neviem čo to, ale cítim zmeny,

lunivý prúd dušu preníma;

kto to videl, Bože, a tak cítil,

tak sa v objem prsiam k prsiam schytil,

ten chce zomrieť, musí z dobrej vôle,

preto, lebo — mu je málo žiť.

A v tebe žiť chcejúc, za to smrti

tisíc mu je čo menšín tisíc.

Zomrieť a žiť vychodí vše na byť,

kde bol, bude byst-boh bytuje,[5]

duše svoje smrťou niťuje

k sebe kroze lásky svetloniť.

Za to za mnou teraz po tom boji

môžeš veriť každý, takže stojí.

Tu som predsa po tom zoči-voči,

a aký som, už som vyslovil,

ešte, myslím, mojich koľkoročí

tok sa takým citom ponoril;

i tak dobre, veď to uvidíme,

ako bude, kto sa s Bohom sníme.

* * *

A čo teraz? Čo s tým požehnaniem?[6]

Na dol? Na hôr? Domov? Do sveta?

Kam s ním? Tu sa zasa rozmínaniem

druhým týmto duša zaplieta.

Lebo tak je človek vždy jednako,

nech mu sám Boh „takto“ ukáže,

skrčený ten otáznik sa táže

všahdy predsa: „Bože, ako, ako?“

Ťažké aj mne je to požehnanie,

preto hrôza na srdci mi tanie.

Lebo tak je človek, po čom baží,

dostane-li všetko, nuž ho ťaží.

Najväčšie pak ťarchy tam ho nudia,

kde ho pritisnul Boh na ohrudia.

Ešte v čom má sebakojnú ľúbež

je, nie večná milosť Otcova,

ale tuto zdura diablova,

tamto aspoň prometejská lúpež.

Ja nie takže; no mňa nepokojí,

silou nebotužnou namína

bohdanstvie to, ktoré v dnešnom boji

moc mi dala môjho Slavína.

Stradobu mi čas a miesto robí,

nádobu mi sily náplň drobí,

telomra mi nohy podtína.

Hlava moja, hlava, verus mi boľavá,

že sa nám na svete zle-nedobre stáva.

Oči moje, oči, slza vás len močí,

že sa náš lós, vari, nikda nepreročí.

Moje srdce žiaľno, šťastie naše diaľno

a neresti plno a nešťastie valno.

City moje, city, horké vaše svity,

deň veselia nášho v noci večnej skrytý.

Vzdychy moje, vzdychy, čo vetríček tichý,

vo víchore hynú, že svet náš tak lichý.

Reč moja, reč moja, ťažká doba tvoja,

už sa ťa umoriť cudzie hlasy stroja.

Ľúto mi je, ľúto, i doma, i tuto,

birinček na ruke a na nohe puto.

Nasilu ma vzali, do temnice dali,

čože som urobil, moji slávni páni?

Veď som ja nezbíjal, neklamal, nekradol,

len som toho Nemca za prsia popadol.

Ale ten zaslúžil, nech ho tam Boh skára,

načože Mámilú všahdy odhovára.

A ten Uhor — zeman, trebárs priam je on pán,

chcel mi ukrasť milú, za to bude oplan.

Káry, Bože, káry neprajným čudákom,

čo nežičia milých poctivým Slovákom.

Slovák, dobrý človek, čert vzal tú robotu,

pre svoju dobrotu vyšiel už na psotu.

Poručenobohu, čože mám už robiť,

aspoň sa tí páni musia na mňa zlobiť.

Zloba vaša zloba, veď jej príde doba,

príde mráz i na vás, miniete sa oba.

* * *

Koniec ukážky