Date: 2013-12-31T23:00:00+00:00
Description: Alexander J. Kenji – BOJ O ŠTÁT
Publisher: KORUNA
Rights: Copyrighted

Alexander J. Kenji

BOJ O ŠTÁT

Elektronická kniha

Autorská poznámka:

Všetky postavy, miesta, inštitúcie, spoločnosti, politické strany, vládne agentúry, mimovládne agentúry, vojenské jednotky a policajné oddelenia sú fiktívne, a ak nie, tak sú fiktívne použité.

Edičná poznámka:

V knihe sa používajú skratky z vojenského a spravodajského prostredia. Aby sme nerušili zážitok z čítania, ponúkame čitateľovi ich prehľadný zoznam a význam v časti Vysvetlivky na konci knihy.

Copyright © Alexander J. Kenji 2014

Cover design © Peter Mičuda 2014

Back side cover photo © Ondrej Bíreš

Layout design © KORUNA

Slovak edition © Vydavateľstvo Koruna 2014

ISBN: 978-80-89681-42-6

Venovanie:

Venujem všetkým, ktorí bojujú vo vojnách, o ktorých nikto nevie.

Hrdinom, ktorých mená sa nikdy nedozvieme.

Tajomstvám, ktoré musia zostať nevypovedané.

Postavy:

Ústredná spravodajská agentúra /CIA/ – Divízia špeciálnych aktivít

Thomas J. Connoly – Jay – styčný dôstojník pre špeciálne operačné skupiny

Špeciálna operačná skupina /SOG/ – Duchovia

Oliver Bellows – Rabín – spravodajský dôstojník/protiteroristický
špecialista

Roger Dunn – Šéf – šéf skupiny

Robert G. Allen – Blesk – snajper

Kyle Cosgrove – Oko – snajper

Mike O´Hara – Scarlett – elektronické sledovanie/zdravotník

Eddie Isaksson – Thor – špecialista na násilný vstup do budov; prvý z Dvojičiek

Bill Hickley – hlavný strelec; druhý z Dvojičiek

Vincent Niney – Gunner – guľometčík

Timothy Wickers – Jack Sparrow

Josh Chen – Bruce Lee

Conor McDuggan – Mickey Dee

Brian Virtue

Tom Hole

Reggie Favaro

Inštitút pre bezpečnostné štúdie

Andrej Rusnák – riaditeľ Inštitútu

Peter Terek – zástupca riaditeľa Inštitútu

Jakub Kollár – analytik pre Rusko a Spojené štáty americké

Adriana Horváthová – analytička pre Európu

Miro Poničan – analytik pre Afriku

Matúš Jančiar – analytik pre Blízky východ

Silvia Halajová – analytička pre Áziu

Daniel Kolesár – systémový analytik

Ústav pamäti národa

Tomáč Keleman – analytik

Martin Urban – pracovník digitalizačného pracoviska

Národno-socialistické hnutie – NSH

Tomáš Matler – Vodca – líder hnutia

Silvia Neumann – pobočníčka Vodcu, zodpovedná za Vlasteneckú gardu

Maroš Petrovič - hovorca

Vlastenecká garda

Eduard Stiffel – zodpovedný za kvalitu dodaných zbraní

Práporník Marcin, zbrojník Gazdík – príslušníci Pohotovostného oddielu Vlasteneckej gardy, ktorí unikli z Lešťa

Markovič – príslušník elitnej jednotky Edelweiss, bývalý zakladateľ ilegálnej domobrany

Televízia Severka

Roland Rezák – generálny riaditeľ a bývalý minister podporujúci NSH

Ján Záhoran – bývalý príslušník ŠtB, šéf bezpečnosti Rolanda Rezáka

Filip Rončák – redaktor majúci na starosti propagandu NSH

POLICAJNÝ ZBOR SR

Špeciálna skupina odboru zvlášť závažnej trestnej činnosti

Milan Tarajčák – Maxo – najlepší operatívec v skupine

Jozef Matušica – šéf skupiny

Erik Majský – operatívec

Martina Dolíčková – Zrzka – najlepšia vyšetrovateľka

Vojtech Žilinčan – Žili - vyšetrovateľ

Krajské riaditeľstvo v Banskej Bystrici
oddelenie všeobecnej kriminality – úsek násilnej kriminality

Ľubica Sobolová, podporučíčka – vyšetrovateľka, dcéra majora Sobola

Útvar zvláštneho určenia a taktiky – skrátene ÚTVAR

Július Sobol , major – veliteľ jednotky

OZBROJENÉ SILY SLOVENSKEJ REPUBLIKY

5. pluk špeciálneho určenia /PŠU/ – oddiel špeciálneho prieskumu

Ján Ziman – JayZee – ženista

Igor Moška – Moe – zdravotník

Peter Lichner – Pán Lichů – spravodajský dôstojník

Branislav Daniš – Kólmistr – radista

Roman Uhliar – veliteľ oddielu

Michal Bystrický – Bystro – snajper

Jozef Šlamiar – snajper

Prápor výcviku a podpory – Centrum výcviku Lešť

Operačný štáb cvičenia RIGHTFLAG

Šimonovič, kapitán – veliaci dôstojník, náčelník oddelenia špeciálnej prípravy

Kabaj, major – zástupca veliteľa Práporu výcviku

Wenberg, major – americký pridelenec k cvičeniu RIGHTFLAG

US ARMY

3. obrnený jazdecký pluk – 3rd Armored Cavalry Regiment

José Luiz Martinez, plukovník – veliteľ pluku

John K. West, hlavný seržant – najvyšší poddôstojník pluku

Gadson, špecialista – veliteľ hliadky na kontrolnom stanovišti ECP-N2

4. eskadra vzdušnej kavalérie – LONGKNIFE

Vzdušná kumpánia – O – OUTLAW

Samuel F. Hawkins, nadporučík – pilot AH – 64D Apache Longbow

Vzdušná kumpánia – N – NOMAD

Beatrice Delgado, poddôstojníčka tretej triedy /CWO3/– zvaná Bee – pilotka OH-58D Kiowa Warrior

Clayton Bulloworth, poddôstojník druhej triedy /CWO2/– co-pilot/strelec

Vzdušná kumpánia – S – STETSON

Tom Forge, poddôstojník štvrtej triedy /CWO4/

Podporná eskadra /Tylové zabezpečenie/ – MULESKINNER

Lekárska kumpánia - SCALPEL

AIR MEDICS

Posádka Black Hawk UH-60 CASEVAC:

Rod Lowary , poddôstojník tretej triedy /CWO3/– pilot

Gage Teeples, desiatnik – veliteľ družstva

Luis Jovel, vojak prvej triedy – bojový medik

Nate Daniel Ellis, vojak – bojový medik

Melinda Reed, špecialistka – bojová medička

VEĽVYSLANECTVO SPOJENÝCH ŠTÁTOV AMERICKÝCH V BRATISLAVE

Marine Embassy Guard

John S. Weeks, gunnery sergeant – Gunny – veliteľ bezpečnosti veľvyslanectva

Wilkins, seržant – hlavný poddôstojník

Dunford, desiatnik

Diplomatická bezpečnostná služba – Diplomatic Security Service /DSS/

Jeff Lawrence – bývalý príslušník Navy SEALs

Diplomatická misia

Kenneth Bure – zástupca kancelárie pre bezpečnostnú spoluprácu /rezident CIA/

Samantha Stevens – zvaná Stevey – kancelária vzťahy s verejnosťou

CENTRUM SIMONA WIESENTHALA

Sarah Harel – krycie meno Chesed – tajná agentka Mossadu – špecialistka na odpočúvanie

Mathew Lahew – veliteľ skupiny - plánovanie

Bob Goldberg – počítačová podpora a spojenie

MOSSAD – INŠTITÚT PRE VÝZVEDNÉ A ŠPECIÁLNE OPERÁCIE

/ INSTITUTE FOR INTELLIGENCE AND SPECIAL OPERATIONS /

Isaac Sholman – veliaci dôstojník operácie v Buenos Aires. Je mu podriadená jednotka zabijakov Kidon

Napriek tomu,
čo vám vravela mama, problémy sa dajú vyriešiť aj násilím.

Ryan Job /Navy SEALs/

Život ľuďom nezachránite, ak na hrozbu nezaútočíte a nezlikvidujete ju.

Aaron Cohen /Sayeret Duvdevan/

Ak je nepriateľ v plnej sile, priprav sa na jeho útok.

Ak je rozzúrený, ešte viac ho provokuj.

Ak má spojencov, tak ich od seba oddeľ.

Schopnosť zvíťaziť prispôsobením sa protivníkovi
sa nazýva geniálnosť.

Sun-’c

Prológ

Pád tretej ríše

Marec 1945

Zvolenský zámok, Zvolen, Slovensko

JE KONIEC. Všetky pochybnosti, ktoré doteraz Karl Lendbach mal, boli preč. Videl to jasne a uvedomil si, že to poznanie je oslobodzujúce.

Arbeit macht frei. Trpko sa usmial. Minulosť nás nakoniec dobehne všetkých.

Uvažoval, či to celé stálo za to. Začali niečo, čo im prerástlo cez hlavu, a teraz sú milióny statočných nemeckých vojakov, oddaných Ríši a Führerovi, mŕtvi. Umreli za vlasť, kvôli neschopnosti veliteľov viesť rozhodnú vojnu.

To, že prehrajú, tušil, už keď Führer rozdelil front. Strana hovorila o veľkej odvete. A strana má vždy pravdu. Strana je totiž Führer.

Keby aspoň raz počúval svojich vojenských poradcov, ktorí sa v umení vojny naozaj vyznajú, a nie tých kariérnych riťolezov, ktorí náš národ priviedli do záhuby, možno by sme mali šancu uspieť.

Ale Führer je blázon. Už nejaký čas sa povrávalo, že je úplne odtrhnutý od reálneho sveta a nedokáže rozumne uvažovať. Poslov zlých správ nechával zastreliť ako psov. Nezaujímalo ho, že synovia jeho veľkej ríše umierajú v nezmyselne vedenom konflikte. Ešte pred troma rokmi to vyzeralo, že im bude celý svet kľačať pri nohách, no to sa nestane.

Dočerta aj s Führerom!

„Herr Sturmbannführer,“ ozvalo sa spoza masívnych dverí. Po taktných dvoch sekundách vstúpil mladý pobočník.

„Nerád ruším, ale mám pre vás súrny telegram z Berlína.“ Mladík rozprával rýchlo a mal čo robiť, aby nabral dych.

Najvyšší dôstojník Sicherheitsdienstu na strednom Slovensku prebehol kartičku očami. Telegramy dostával každý deň, ale len málokedy mu pripadali naozaj naliehavé. Po dlhých dňoch ničnerobenia sa v najvyššom velení konečne na niečom dohodli.

„Čítali ste to?“ opýtal sa zamračene.

Mladý muž previnilo sklopil zrak a prikývol. Vedel, že sa to nesmie, ale kto by odolal? Front bol blízko a poslať ho tam za trest, by nebolo nijakým prekvapením.

No jeho nadriadený miesto kriku len pokojne poznamenal: „Takže viete, aký je postup.“

Mladík dvakrát prekvapene zažmurkal. Keď pochopil význam slov, zrazil podpätky k sebe a vystrel sa. S hlasným: „Jawohl, Herr Sturmbannführer,“ odkráčal preč.

Vyšší dôstojník tajnej služby jednotiek SS mal vo Zvolene mnohé povinnosti. Išlo predovšetkým o odhaľovanie protifašistických živlov. Kartotéky mal plné spisov o osobách, ktoré pomáhali či ešte pomáhajú partizánom. Desiatky kíl papiera o komunistických funkcionároch, novinároch nateraz nevydávaných novín Hlas národa, Čas či Pravda. Informácie o ich príbuzných, ale i krátke zmienky o rôznych vzťahoch a väzbách. Ďalej to boli prepisy vynútených či nevynútených priznaní, výsluchov a zásahov.

PRETOŽE Zvolenčania podporovali protifašistický odboj viac ako aktívne, došlo po potlačení Povstania ku krutým represáliám. Karl Lendbach nemohol uveriť tomu, že je to iba päť mesiacov, čo je tu. Pripadalo mu to ako päť rokov, čo bol po znovuobsadení Zvolena 26. októbra 1944 povolaný viesť oddelenie Sicherheitsdienstu. Ako skúsený päťdesiatdvaročný muž mal dohliadnuť na to, aby funkcionári, ktorí nestihli ujsť, nenapáchali ešte viac škody. V prípade potreby mohol požiadať o asistenciu 14. oddiel SiPo, jednotky práporu Edelweiss a poľné roty POHG.

Vo vojne sa dejú hrozné veci a on ich nemohol nijako ovplyvniť. Osobne ešte nikoho nezabil. No i tak sa nemohol zbaviť zodpovednosti za smrť stoviek ľudí. Jeden z jeho šialených podriadených, Unterscharführer Wich, robil svoju prácu so sadistickou radosťou. Bol iniciátorom masovej popravy stodvadsiatich siedmich ľudí na židovskom cintoríne. Po čine chodil niekoľko dní po meste v zakrvavenej uniforme a deptal ľudí.

Sturmbannführer Karl Lendbach nebol naivný. Vedel, že napriek stopercentnému úsiliu sa mu nepodarilo spojenie s odbojom prerušiť. Keď sa po Novom roku jednotky 2. ukrajinského frontu Červenej armády zamerali na Zvolen, bolo jasné, že jeho pôsobenie vo funkcii už nebude mať dlhé trvanie. V januári padol Lučenec a na Lendbachovo prekvapenie sa nemecké jednotky udržali vo Zvolene ešte dva mesiace.

Boli to krvavé boje. Neraz rozmýšľal, či si Zvolenčania v budúcnosti vôbec uvedomia, koľko mužov umrelo pri obrane či dobývaní – podľa toho, ktorá strana nakoniec vyhrá – ich rodiska. Ale najskôr nie. Oslavovať sa bude víťaz a preklínať porazený. Víťaz berie všetko.

KARL Lendbach sa rozvalil v starožitnom kresle a nalial si posledné zásoby koňaku. Vonku husto snežilo a ozývali sa výbuchy delostreleckých granátov. Nerušili ho. Najbližší projektil dopadol dva kilometre od jeho pôsobiska, tuhé boje sa konali v okolitých dedinkách. Čerstvé správy dostával každú chvíľu. Štyridsiata sovietska a Prvá rumunská armáda prerazili cez Javorie a oslobodili Senohrad; to sa stalo ešte vo februári. Následne mali voľnú cestu k údoliu Hrona. Za podpory sovietskeho letectva a delostrelectva zabrali Pliešovce, Sásu a ďalšie dedinky.

Posledné, čo bránilo vojskám generálporučíka Žmačenka, aby zabrali Zvolen, boli dva strelecké zbory z jednotiek 8. nemeckej armády.

Nechcel rozmýšľať o tom, ako mladí muži umierajú s odtrhnutými končatinami v ukrutných bolestiach v zime a o hlade. Trpia, a napriek tomu sa snažia ubrániť každý centimeter pôdy, ktorá ani nie je ich.

Radšej spomínal na domov. Vojna je prehratá a jeho nijaké zásluhy nečakajú.

Vedel, že plytvá časom. Nenájde si žiadnu jednoduchú Fräulein s veľkým poprsím, ktorá by sa ho nepýtala na minulosť. Už rozmýšľaš, akoby bolo po všetkom, vysmial sa sám sebe. Žiadne ženy, žiadne potešenie. Iba smrť.

Bolo viac ako isté, že odrezané nemecké jednotky podľahnú presile v priebehu niekoľkých dní. Bez zásob streliva, čerstvých posíl a obrnených jednotiek sa to inak skončiť nemôže. Veliteľstvo sa už rozhodlo.

Lendbach im dával dva dni. Tí, čo prežijú, sa stiahnu do mesta, ktoré bude sčasti opustené. Nebudú ich tu čakať posily, ktoré sa preskupujú do Banskej Bystrice. Proti dvom sovietskym streleckým divíziám sa v meste neubránia ani deň. Utiahnu sa do zámku. Bude nasledovať bombardovanie, možno sa ešte pár vojakov skryje v budove železničnej stanice, ktorá je ľahko opevnená, ale ani to im nepomôže. Ešte v ten deň kapitulujú. Bude to štrnásteho marca.

VYRUŠILO ho klopanie. Po hlase spoznal pobočníka.

„Herr Sturmbannführer, všetky potrebné rozkazy som vydal vaším menom. Auto bude pripravené do tridsiatich minút,“ referoval, no muž v kresle, otočený tvárou k oknu, akoby ho ani nepočúval.

„Herr Sturmbannführer!“ zopakoval pobočník naliehavejšie. Popravde začínal mať o svojho veliteľa, a ochrancu zároveň, trochu strach.

„Emil,“ oslovil ho Karl Lendbach pokojne. Mladík mal ledva dvadsať. Pochádzal z malej dedinky presne ako on. Neskrýval, že to bolo jedno z dôležitých kritérií, pre ktoré si ho vybral. Bol pracovitý, občas až príliš disciplinovaný, ale slušný k ženám. Nepil a ani nefajčil. Občas sa zišiel s nejakou prostitútkou, ale nebol žiaden zvrhlík a neznásilňoval miestne ženy. Nechal ho povýšiť do hodnosti Untersturmführera, čím ho naisto zachránil pred smrťou na východnom fronte. No teraz už prišla bojová línia k nim.

„Nenapiješ sa so mnou, Emil?“

Mladík vedel, že takéto ponúknutie sa neodmieta. Jeho veliteľ by to mohol brať ako urážku.

„Veľmi rád, Herr Sturmbannführer,“ odvetil a usadil sa do ponúknutého starožitného kresla. Do rúk zobral pohár naliaty skoro po okraj.

„Aby sme tu nič nenechali,“ rozosmial sa Karl Lendbach a ukázal na prázdnu fľašu. Mladík len trpko skrivil ústa. Na rozdiel od veliteľa mu vybuchujúce delostrelecké granáty na nálade nepridávali.

„Neboj sa, Emil. Ešte máme čas,“ upokojoval ho Lendbach.

„Nebol by som si taký istý.“

V diaľke sa ozývali výbuchy. Neboli to osemdesiatosmičky, skôr ruské tanky búšiace do nemeckých obranných pozícií. Zneli stále bližšie a bližšie. Pobočníkovi sa už v hlave mihali rôzne obrazy, čo s ním boľševici urobia, keď ho chytia. Pravá ruka najvyššieho dôstojníka SS-SD sa ukryť nemôže. Našli by sa ľudia, ktorí by potvrdili, aké príkazy vydával. Len minulý týždeň nechal zadržať sedem náhodných mužov. Mená ako Juráš, Višňovský, Bezrouk, Poliak, Nováčik, Kollár a Loboda. Ani ich nevedel správne vysloviť, ale aj tak ich na námestí bez súdu popravili. Len tak. Jeho podriadení netušili, že to nie je na príkaz Sturmbannführera. Ak ho raz chytia, tak odvisne.

„Som na teba pyšný, chlapče. Dokázal si omnoho viac, ako by dokázalo dvadsať naleštených pracháčov z bohatých škôl. Všimol som si, ako si mi vyrástol pred očami. Nielen vekom, ale hlavne profesne.“

Emil Linke sa nervózne zamrvil. Pochvaly nedostával často, ale to, čo počul, znelo jeho ušiam dobre. Bol však skromný a niečo vo vnútri ho nútilo hanbiť sa. Veď si robil len svoju prácu.

„Preto chcem počuť,“ pokračoval Lendbach, „čo si myslíš o tomto všetkom? Čo si naozaj myslíš.“

Untersturmführer Emil Linke sedel, akoby nepochopil otázku. Je to všetko nejaký test? Má byť povýšený a takto sa testuje dôvera? O čo tu ide?

„O čom všetkom?“

„O vojne, o našom ťažení! O našich cieľoch,“ upresňoval veliteľ.

„No,“ mladík sa napil a pokračoval: „Máme svätú povinnosť viesť túto vojnu proti agresorom z východu. Napadli nás a my sa postaráme o to, aby sa to už nikdy nezopakovalo.“

Jeho veliteľ ho rozladene prerušil: „Nechcem počuť tieto reči. Propagandu nechaj na toho idiota Goebbelsa.“

Emil Linke sa zarazil, keď počul spojenie idiot s menom ministra propagandy. Takto sa o vysokých predstaviteľoch Ríše nehovorilo ani v súkromí.

„Nechcem počuť tie kecy, čo nám tlačia do hlavy. Akú svätú povinnosť? To my sme napadli Poliakov tak, aby to vyzeralo, že oni napadli nás. My vyhladzujeme celé rasy. Celé národy v mene Božom. Nikto nemá také právo.“

Mladý pobočník vyprázdnil zvyšok obsahu pohára.

„Myslíš si, že máme právo pozabíjať všetkých Židov?“

Po tejto otázke bolo dlho ticho. Nakoniec sa mladík odhodlal k slovu: „Neviem. Ale to, čo viem, je, že máme právo chytať a zabíjať zradcov veľkého nemeckého národa. Máme právo chytať a zatvárať Židov, ktorí kradnú a ožobračujú hrdý nemecký ľud. A nemusia to byť len Židia. Všetci, čo konajú proti zákonom Ríše, si zaslúžia trest. Konáme predsa pre dobro všetkých Nemcov!“

Karl Lendbach hľadel na svojho mladého učňa s obdivom. Pred takými dvanástimi rokmi by som si ešte myslel to isté. Lenže vekom vytriezvel, a teraz to už bolo jedno.

„V novej ríši by si mal budúcnosť, chlapče. Takých ľudí, ako si ty, potrebuje každá krajina. Ale mal by si sa pozrieť pravde do očí. A pravda je taká, že je koniec. Skončili sme. Ríša, Führer a celý hrdý nemecký národ. Prehrávame. Skôr či neskôr to príde a bude koniec. Nemecký ľud bude potrebovať mladíkov, ako si aj ty. Ale tým, že si v SD...“ povzdychol si, „...povedzme, že budeš rád, ak ťa nepopravia. Rozlúč sa s kariérou. Ty sa dokážeš presadiť, kde len budeš chcieť. Keď sa vrátime, vykašli sa na ústredie, bež domov, ak ešte nejaký máš. Prečkaj našu porážku. Po čase sa zabudne a ty si budeš normálne žiť. Ja a moji synovia to už urobiť nemôžeme.“

Emil Linke pozeral na muža, ktorý mu bol ako otec.

„Máte pravdu, Herr Sturmbannführer. Tak ako vždy.“

„Vždy si bol rozumný, Emil,“ prikývol Karl Lendbach a dopil svoj alkohol. Z príjemného rozhovoru ich vytrhla siréna a rachot protileteckých zbraní. Rusi. Dvadsaťmilimetrové guľomety sa rozozvučali a prúd svetelných striel osvetlil nebo. Zo štyroch stíhacích bombardérov len dva zhodili svoj náklad. Jeden sa otočil, aby unikol pred strelami. Druhý padol skôr, ako sa stihol priblížiť k cieľu.

„Myslím, že je naozaj čas vyraziť.“

EMIL Linke, z moci svojho postavenia, štekal jeden rozkaz za druhým. Sedem ľudí balilo spisy. Už teraz mali šestnásť drevených prepraviek, ktoré zabrali skoro celú korbu nákladného auta. Druhé sa mu zohnať nepodarilo.

Nedalo mu, aby nerozmýšľal o slovách svojho veliteľa. Vždy veril v to, že ich vojna je spravodlivá. Že nemecký národ je ten vyvolený a že len čistokrvný árijec je predurčený očistiť svet od skazenosti.

Asi je naozaj koniec. Pre tentoraz. Prehrali a bolo si to treba priznať. Žiadna ríša nebude. Sen sa rozplynul. Museli kapitulovať a prijať podmienky víťazov. Prečkať ten potupný čas v podzemí. Myšlienky však prežijú, pretože vyvolený nemecký národ prežije.

Mladý nacista vedel, že sa to mnohým nebude páčiť. Prehra so sebou prináša nepríjemnosti. Treba poslúchať príkazy, ale nestratiť hrdosť. Možno to bude aj dobre. Až teraz sa ukáže, kto je ozaj oddaný veci a kto si len užíval výhody, ktoré mu prinášalo členstvo v strane. Len tí naozaj presvedčení budú ochotní pristúpiť na sťažené podmienky hry. Bude to ťažšie, ale ak sa má oddeliť zrno od pliev, o to dôležitejšie.

O CHVÍĽU sa stretli na chodbe.

„Autá sú už pripravené. Bude treba podpísať papiere pre velenie.“

„Nenávidím túto byrokraciu.“

„Nezohnal som viac áut, preto nemôžeme zobrať všetky dokumenty.“

„Ale to nie je tvoja chyba, Emil. Na to sme pripravení.“

Karl Lendbach hovoril o rezervnom pláne. Čo sa nedá prepraviť, presunie sa do tajnej skrýše v hradnej studni. Ženisti odviedli výbornú prácu a z okraja studne nebolo skrýšu vôbec vidieť.

„Kovové schránky sa zapečatia presne podľa predpisov a počkajú si v bezpečí na svoje vyzdvihnutie,“ ozrejmil Sturmbannführer spokojne.

PO ODCHODE áut sa veliteľom na zámku stal Unterscharführer Molke. Najskôr rozkázal zabezpečiť zámok, potom určil piatich mužov, ktorí sa postarajú o presunutie spisov do bezpečnostných schránok. Chvíľu na nich dozeral, a keď bol presvedčený, že urobia, čo majú, odišiel do rádio-operačnej miestnosti. V ruke držal rozkazy, ktoré musel odoslať na ústredie.

Nikdy sa tam však nedostal. Rozozvučali sa sirény hlásiace ďalší letecký útok. Protilietadlové zbrane sa rozštekali. Tentoraz boli ruskí piloti úspešní. Niekoľko bômb dopadlo na stenu zámku. Projektily preleteli cez okná a poničili interiér chodby. Unterscharführer Molke skončil spolu s rozkazmi zakrvavený na podlahe.

DVE autá zamierili smerom na Banskú Bystricu. Cesta bola viac-menej zjazdná. Išli rýchlo, nezastavovali, ani keď sa za nimi ozvali výbuchy na hradbách zámku. Mlčky hľadeli na oslepujúcu žiaru explodujúceho streliva.

„A do zadku,“ zašomral Emil, keď si všimol dva iľjušiny letiace za nimi.

„Čierna smrť,“ poznamenal šofér prezývku najobávanejšieho sovietskeho lietadla Iľjušin II-2 a dupol na plyn. Vedel, že im to nepomôže, ale skúsiť to musel.

Emil Linke pozoroval okolie. Nevidel žiadne miesto, kde by sa mohli ukryť.

„Vypnite svetlá!“

„Nie som blázon. To by bola istá smrť!“

„A toto nie je istá smrť?“ zhúkol Emil a ukazoval na oblohu.

Šturmoviky pálili z guľometov. Dve čiary projektilov rozrývali zem lepšie ako pluh. Nákladiak dostal plný zásah, osobné auto sa prvej salve vyhlo. Druhý stíhač sa držal stále za nimi.

Karl Lendbach sedel na zadnom sedadle. Vyzeral tak podivne pokojne. Akoby mu ani nešlo o život. Na prednom sedadle sa nervózny šofér snažil o nemožné, zatiaľ čo vedľa neho sediaci Emil vykrikoval všakovaké príkazy.

No ruský strelec bol dobrý. Po presnom zásahu sa auto skrútilo a zadnú časť vyhodilo do vzduchu. Zastavilo sa až nárazom do stromu pri ceste. Ruskí piloti si nahlásili dva úspešné zásahy.

Vysoký dôstojník tajnej služby SS bol na mieste mŕtvy. Šofér mal dolámaných toľko kostí, že nemal šancu na prežitie. Napriek tomu ešte vnímal studený vzduch prúdiaci cez rozbité čelné sklo. Jeho spolujazdec, ten mladý nafúkaný Untersturmführer, bol preč.

Unikajúce palivo sa vznietilo minútu po náraze. Po obhliadke miesta činu sa zistilo, že všetci pasažieri, ktorí zostali v aute, zhoreli, rovnako ako tajné dokumenty z nákladného automobilu.

Tajné dokumenty teda podľahli požiaru a nikdy sa nedostali na ústredie do Berlína. Byrokrati ich zaevidovali ako zničené a viac sa nimi nezaoberali. Zvyšné, ktoré uložili v hradnej studni Zvolenského zámku, zmizli na viac ako šesťdesiatpäť rokov z povrchu zemského.

1

Lovci nacistov

Súčasnosť

Av. Callao, Buenos Aires, Argentína

JOSÉ Barros stál v tieni veľkej markízy a pozoroval svoj rajón. Jemný vetrík, ktorý zabezpečovala stará klimatizácia, nebránil tomu, aby sa potil. Bol skoro obed a na slnku bolo dobrých tridsať stupňov. Vedel, že tá úbohá herka má problémy sama so sebou a chcieť od nej, aby ešte chladila, bolo ako žiadať od Argentínčana, aby vstával pred desiatou.

Terasa sa pomaly zapĺňala. José čakal turistický nával až potom, keď budú fotky Cementario de la Recoleta bezpečne uložené na pamäťových kartách. Evita Perónová bola magnet pre turistov a hrdinkou pre Argentínčanov. Neraz oboznamoval zahraničných hostí zaujímavosťami z jej životopisu a oni si s radosťou objednávali husté a tmavé víno Trapiche.

„JOSÉ!“ ozvalo sa z rohu. Sieť myšlienok sa mu pretrhla a mladík vedel, že sa musí venovať robote. Našťastie naňho nevolala tá stará rafika, ktorá si aj so svojím úlisným manželom sadla rovno do stredu, kde bol najhorší prístup.

Chvalabohu to bola tá preciosa, čo prišla asi pred hodinkou. Pomaly sa k nej približoval. Mladá – istotne ešte slečna – bola tým, kvôli čomu chodil do práce rád.

Turistka. Napriek tomu, že sa s ním rozprávala plynulo po španielsky, to vedel určiť podľa prízvuku. Kde-tu pridávala prvky katalánčiny, aj keď si nemyslel, že je to jej rodná reč.

Ale pekná bola. Vysoká trošku viac ako stosedemdesiat centimetrov a k tomu štíhla atletická postava. Nemohla mať viac ako päťdesiat kíl. Oblečené mala bedrové letné capri nohavice krémovej farby. Ako vršok krátku košieľku s polovičnými rukávmi. Rozopnuté gombíky hore ukazovali dva drobné kopčeky, tie dolu zas ploché, vyšportované bruško. Keď José niečo nenávidel, tak to bolo brucho ovísajúce cez nohavice. Platilo to pre ženy aj pre chlapov, ale na ženách mu to vadilo o niečo viac.

Usmievala sa. Bol to úprimný úsmev. Nie ako tie, čo bežne zažíval. Zuby jej žiarili, ale neboli tou najjagavejšou vecou na jej krásnej tvári. Tou boli veselé hnedé oči.

„?En qué puedo servirle?“ opýtal sa s úsmevom.

Mladá slečna sa prehrabla v hustých, mierne zbrčkavených vlasoch uhľovo čiernej farby. „?Quisiera el agua mineral?“ odvetila a ukázala na skoro prázdny pollitrový pohár.

José úctivo prikývol. Bola to už jej tretia minerálka v priebehu hodiny.

„Y más caffé, por favor,“ doplnila objednávku.

Jej druhá. Caffé macchiato.

José sa otočil a mieril do vnútra kaviarne. Očkom mrkol na hostí, no nikto ďalší si objednať nechcel. Potom znovu pozrel na svoju bellu. Zastavil sa. Za stolíkom zastrčeným úplne v rohu, mimo dosahu zvedavých očí, akoby zrazu namiesto preciosy sedel niekto úplne iný. Jej veselosť a bezstarostnosť boli preč. V očiach jej zachytil skúmavý pohľad skúseného lovca sledujúceho okolie. Bleskovo si premerala obe strany ulice, ľudí a autá, netrvalo to dlhšie ako sekundu a pol. Prebehol mu mráz po chrbte. Otočil sa a vykročil. Nechcel, aby ten pohľad skončil na ňom.

SARAH Harel sa narodila v malom židovskom štáte uprostred arabských gigantov, pred ktorými bolo nutné neustále byť v strehu. Ten pocit dostala do vienka pri narodení a s tým pocitom aj žila. Neustále ohrozenie už od detstva. Bomby v kaviarňach, kinách a autách. Cieľom neboli vojenské objekty, ale obyčajní civilisti. Takto spoznala aj ďalší pocit – pocit bezmocnosti, ktorý zostal hlboko v jej vnútri a už sa odtiaľ nepohol.

Keď mala tesne pred pubertou, zacnelo sa jej matke za rodnou krajinou. Otcovi nebola takáto myšlienka proti srsti, pretože jeho firma expandovala a Holandsko bolo jednou z krajín, kam by mohla preniknúť. Miloval nové výzvy.

Z rodného Tel Avivu priamo do Amsterdamu. Zbalení za týždeň. Nemala čas na rozlúčku ani poslednú párty. Stačil však mesiac v liberálnom Holandsku, aby zmiernila svoju nenávisť k rodičom za to, čo jej urobili. Divoké večierky, alkohol a marihuana. Rôzne svety sa premiešavali a nepríjemné spomienky z detstva vystriedala voľnosť v objavovaní cudzích zvykov. Jej rodičia mali niekoľko arabských známych, s ktorými trávili veľa času. Rozprávali sa dlho do noci a ona pozorne počúvala.

Každé prázdniny si otec požičiaval od svokra karavan a cestovali celou Európou. Sarah bola veľmi vnímavá a snažila sa utriediť si všetky nadobudnuté poznatky tak, ako by jej mali v budúcnosti zachrániť život. Jej mozog si užíval zbieranie a triedenie všetkých nových informácií. Mestá, jazyky a zvyky. Konečne si pripadala využitá.

Ako pribúdali roky, začala sa situácia okolo nich meniť. Aj v Holandsku, ktoré bolo oázou multikulturalizmu, sa čosi dialo. Prúdy nových arabských prisťahovalcov nemali záujem o asimiláciu. Doniesli so sebou radikálne názory, ktorými postupne nakazili množstvo dovtedy liberálnych moslimov. Zhoršujúca sa ekonomická situácia prispievala k tomu, že to hlboko pod pokrievkou začínalo vrieť.

Na uliciach pribúdali nenávistné pohľady. V televízii sa otvorene kritizovali židovskí obchodníci a najkritickejšie slová vychádzali z úst moslimských nezamestnaných.

Sarah sa s touto zmenenou situáciou vyrovnávala tak, že začala radikalizovať svoje postoje. Nemohla povedať, že by nenávidela Arabov, to nie. Veď o panenstvo prišla s jedným z nich na študijnom pobyte v Španielsku a nič tak elektrizujúce odvtedy nezažila. Tá spomienka zostala navždy v jej srdci a dokázala ju odosobniť od povrchného hodnotenia celého náboženstva.

V obranných silách Izraela slúži približne 180 000 osôb, z toho dve tretiny tvoria vojaci základnej vojenskej služby. Zálohu tvorí 450 000 rezervistov. Toto úctyhodné číslo však nie je prekvapujúce, pretože okolité arabské štáty, ktoré sa netaja nenávisťou k Izraelu, majú spolu armádu o sile jedného milióna mužov.

Na svoje osemnáste narodeniny Sarah sedela na podstavci sochy Krištofa Kolumba v Barcelone. Zo slávnej ulice La Rambla prúdili davy ľudí, no ona pozerala na slnkom zaliate more. Lode v prístave trúbili a čajky vydávali to ich charakteristické piút. Spomenula si na Izrael a uvedomila si, kam patrí. Ešte v ten deň si zbalila veci, rozlúčila sa s kamarátmi a vyrazila na letisko, kde si našla let do Amsterdamu s prestupom v Ríme. Oznámila svoje rozhodnutie rodičom a pohádala sa s nimi. No nezabralo nič. Let s izraelskou spoločnosťou bol bez medzipristátia a po štyroch hodinách letu vystúpila na letisku Bena Guriona v Tel Avive.

Základná vojenská služba pre ženy trvá v Izraeli dvadsaťštyri mesiacov s možnosťou predĺženia na tridsaťšesť mesiacov pre bojové jednotky, čím sa služba vyrovná mužom. To vedela. Už ako dieťa evidovala v uliciach prítomnosť mladých vojakov. V pracovných uniformách so zbraňami prevesenými cez plece. Boli všade. Boli prirodzenou súčasťou Izraela. Nikto sa nesťažoval.

Ako prvé ju čakali nespočetné zdravotné prehliadky, školské testy a psychotesty. Až po ich výsledkoch sa dostala do základného náborového strediska známeho ako Bakum. Tam sa stala oficiálne vojačkou Izraelských obranných síl a ako každý prichádzajúci dostala možnosť zvoliť si miesto zaradenia. Nemala poňatia, čo si zvoliť, pretože o armáde nevedela prakticky nič. Poručík, ktorý analyzoval jej osobnostný spis a výsledky testov, ju odporučil sám.

Nikdy neuvažovala ako o krivde, že ju zaradili k bojovým jednotkám. Jej profil ju predurčoval na prácu v teréne a Izraelčania zo všetkého najviac neradi plytvali talentom. Jej služba sa kvôli zaradeniu do bojovej pozície predĺžila na tri roky, začo sa jej ako odmeny dostalo rozšíreného pechotného výcviku, počas ktorého sa z nej stala vytrvalá, sebavedomá vojačka. Dokázala rozobrať a zložiť každú zbraň, s ktorou mohla prísť do styku, a vzápätí z nej vystrieľať všetky rany do stredu papierového terča. V boji zblízka ju drilovali v krav maga, až kým neodrazila útok desiatky ostatných cvičencov. Mnohé večery preležala v horúčke z nekonečných pochodov a bitiek, ktoré tu nazývali tréning. Nakoniec sa dočkala. Keď väčšina mierila k svojim novým jednotkám, Sarah nastúpila na ďalší výcvik. Mesiace sa zlepšovala v umení zbierať spravodajské informácie, až sa ocitla v protiteroristickom kurze, kde ju školili inštruktori z elitných jednotiek ako Matkal či Šaldag. Ako posledný výcvik pred zaradením k jednotke, bol ten u pohraničnej stráže.

Počas toho roka a štvrť, ktorý skoro bez prestávky trávila v piesku a pote, videla mnoho mužov a žien, čo výcvik nezvládli. Nebolo to ani tak o kondícii, pretože tú časom nabral každý z nich. Človek to musel mať v hlave, aby sa z toho neustáleho ponižovania a rozkazovania nezbláznil. Sarah Harel sa nezbláznila a hrdo nastúpila na svoje prvé pôsobisko. Až neskôr sa dozvedela, že sa o ňu išli potrhať v pechotnom prápore Caracal. No nakoniec skončila v Hraničnej polícii známej tiež ako Magav. Tam dokonale zužitkovali jej pozorovací talent a prirodzenú schopnosť rýchlo a správne reagovať.

Ako každému talentovanému vojakovi, ktorý sa osvedčí v bojovom poli, ponúkli Sarah predĺženie služby. S vďakou odmietla.

S vakom plným vecí a druhým najvyšším ocenením v izraelskej armáde – Medailou za odvahu – vo vrecku sa pobrala na stanicu. Cestou k telefónnemu automatu ju zastavili dvaja chlapi v civile a na súkromnom stretnutí jej predložili veľmi zaujímavú ponuku. A tak miesto toho, aby zavolala svojim rodičom, stratila sa na tri roky z povrchu zemského.

Doma sa zjavila z ničoho nič a vzrušene hovorila o veciach, ktoré zažila. Ukazovala rodine desiatky fotiek a na nich miesta, kde bola, kamarátov, ktorých si získala. Pracovala v rôznych agentúrach, vo viacerých krajinách naprieč Európou.

Pre rodičov bolo prekvapením, že sa zamestnala v Centre Simona Wiesenthala, asi najznámejšieho lovca nacistov na svete. Bolo verejným tajomstvom, že osoba zakladateľa tejto organizácie je značne zmýtizovaná, za čo si svojimi chvastavými a niekedy nepravdivými výrokmi o svojej mladosti mohol sám, ale to nebolo také podstatné. Podstatné bolo poslanie tohto strediska a to bolo viac ako ušľachtilé.

Matka, ktorej väčšina rodiny zomrela v koncentračnom tábore Treblinka, svojej dcére poďakovala a so slzami v očiach jej neustále opakovala, aká je na ňu hrdá. Už to nebolo to malé dievčatko, s ktorým odišla z Izraela. Stála pred ňou cieľavedomá dospelá žena.

JOSÉ vybral drahú minerálku z chladiaceho boxu. Ľadom z automatu dopoly naplnil pohár. Od kolegu zobral pripravenú kávu a všetko poukladal na tácku. Nadýchol sa a vyrazil na terasu.

Mladá dáma bola zase plná radosti. José dokázal čítať v ľuďoch, aspoň väčšinou. Preto sa rozhodol, že sa nenechá popliesť úsmevom a očami tej belly. Počas nalievania minerálky si ju pozorne premeriaval. Postrehol nervozitu, ktorú sa snažila skryť.

Čiernovláska sa napila dlhým dúškom a vytiahla mobil. Nejaký ultratenký smartfón, odhadoval z diaľky José. Po sekunde ho rýchlo zaklapla a dala naspäť do vrecka. Očami skúmala ulicu oproti.

Niekoho čaká. Na sto percent. No ten niekto neprichádzal. Kráska vrhala pohľad na každé auto, ktoré zastavilo pri krajnici, kontrolovala každého, kto vystúpil.

José si ani nevšimol, že mu stôl obsadili noví hostia. Odkiaľ, preboha, prišli? Chvatne vykročil. Stôl v rohu, presne na opačnej strane ako sedela jeho tajomná čiernovláska. Mal by si menej rozmýšľať o blbostiach a viac obsluhovať. Inak ťa vyrazia.

Za stolíkom sedel mladý pár. Na prvý pohľad ich neodhadol na miestnych, ale keď otvorili ústa, tak svoj dojem prehodnotil. Ich španielčina bola argentínska, bezchybná, no proste miestna. Deti prisťahovalcov, zakončil úvahu a počúval objednávku.

SARAH si na rozdiel od sympatického čašníka všimla dvojicu okamžite. Mladý muž bol oblečený v dlhých letných, no drahých nohaviciach krémovej farby. Sako v rovnakom odtieni bolo v tomto teple absolútne zbytočné. Jeho spoločníčka bola nižšia blondína s vlasmi utiahnutými do copu. Oblečená elegantne a sexi. Sarahin vytrénovaný mozog si všímal aj iné veci. Chlap bol v dobrej kondícii a jeho držanie tela oznamovalo, že má za sebou rozsiahly vojenský výcvik. Jeho spoločníčka sa hrala na paničku, no jej pohyby ju prezrádzali. Obyčajný človek by si to nevšimol, lenže Sarah sa pozorovaním živila. Započúvala sa do ich rozhovoru. Miestny dialekt. To sa nedá naučiť za pár mesiacov. Ale európske črty tváre jej v hlave rozsvecovali červené svetlo.

Následne ju upútalo ošarpané auto, ktoré zastalo na krajnici iba pár metrov od kaviarne. Chevrolet. Boli v ňom dvaja muži v bielych tielkach nasiaknutých potom. Na tvárach niekoľkodňové strnisko. Vyzerali ako z Tarantinovho filmu. Šofér ostal sedieť. Spoločník vystúpil a oprel sa o kapotu. Neskrývane hľadel na terasu a niekoho hľadal.

Srdce sa jej rozbúšilo. Telo začalo produkovať adrenalín. Na opačnej strane ulice sa objavilo šedé audi z požičovne. To poznala okamžite. Pred dvoma dňami ho sama objednala.

Verila, že v tom audi prišiel jej kolega z Centra. Matthew Lahew tu už mal byť, ale meškal a neozval sa. Pri poslednom sledovaní sa museli rozdeliť. Matthew si ako služobne starší vybral ich prioritný cieľ. Na Sarah teda zostal jeho spoločník, o ktorého im vôbec nešlo. Preklepla ho na Googli. Obchodník so starožitnosťami, samé klebety. William Bossert bol známy človek s dobrou reputáciou. Jeho otec mal kedysi opletačky kvôli nacistom, ale po jeho smrti nebol žiaden dôkaz, že by syn v niečom podobnom pokračoval. Mal luxusný dom, manželku, dve milenky a štyri odrastené deti. Poslala žiadosť do Centra o podrobnejšie info, no to chvíľu potrvá.

Matthew mal niekoľko možností, ako dať o sebe vedieť. Nepoužil ani jeden z dohodnutých spôsobov, preto sa v nej nervozita miešala so strachom. Teraz, keď zbadala známe auto, zostala ako v hypnóze. Stratila koncentráciu a povolila v ostražitosti. Vôbec si nevšimla, že sa k nej ktosi priblížil.

Zrazu sa príliš veľa vecí zomlelo naraz. Uvedomovala si nebezpečenstvo, no nemohla odtrhnúť oči od strieborného auta. Dvere sa otvárali, vysoký muž vystúpil.

Sarah zacítila sladký dámsky parfum, ktorý by si na seba nikdy nedala. Cudzia žena prehovorila dokonalou angličtinou:

„Nemáš oheň?“

Tá angličtina ju prekvapila, ale oči nezdvihla. A v momente, keď zbadala mužovu tvár, sa všetko zmenilo. Jej telo ovládli inštinkty a dlhoročný výcvik. Ten muž, čo vystúpil z auta, totiž nebol Matthew Lahew.

„Die jüdische Hure!“

Jej telom akoby prebehol elektrický impulz.

Práve keď sa jej telo dalo do pohybu, pocítila jemné pichnutie v pleci. Bleskovo sa zodvihla a neprekvapilo ju, že jej súperkou je tá malá blondínka s európskymi črtami. V ruke držala injekčnú striekačku naplnenú nejakým čírym svinstvom.

Sarah sa pohla tak rýchlo, že to Fräulein prekvapilo, ani nestihla zareagovať. Sarah jej prudkým pohybom vyrazila striekačku z ruky a súčasne druhou rukou zovretou v päsť zasadila úder do čeľuste. Spodný hák hodil malú blondínku do vzduchu. Neudržala rovnováhu a s hrmotom sa rozpleštila na stolíku.

„Heike!“ vykríkol s nepatrným bavorským prízvukom jej urastený spoločník. Sarah nečakala na to, kým si chlapík premyslí, čo ďalej. Očkom už videla Tarantinovho muža, ako jej blokuje cestu na ulicu.

JOSÉ stál za pultom a nakladal si veci na tácku. Prekvapil ho rachot vonku. Nebol to jeden rozbitý pohár. Utrel si ruky do handry a pobral sa k dverám. Zastal, keď zbadal „svoju“ ponáhľajúcu sa čiernovlásku.

„Succaro! Es necesario!“ zvolala naliehavo. Pozrel do jej očí a tie neklamali. Potrebovala pomoc, ale skôr ako pochopil, o čo ide, zmizla v zadných dverách.

Hneď nato sa objavil jej prenasledovateľ. Vysoký Bavor sa nervózne rozhliadal, a keď uvidel pohybujúce sa lietacie dvere, vybral sa k nim. José cítil, že musí zakročiť. Považoval sa za čestného muža a pomôcť dáme v ťažkostiach bolo jeho povinnosťou.

„Hey, amigo!“ zvolal a zatarasil mu cestu. Bavora to nezastavilo. Použil naňho hmat, o ktorom sa bude mladému Argentínčanovi ešte aj snívať, a šmaril ho o stenu. S drobným zdržaním pokračoval v prenasledovaní.

SARAH vletela do zadnej miestnosti. Zmätená bola menej ako dvaja prezliekajúci sa členovia personálu kaviarne. Nevšímala si ich prekvapené tváre a prebehla do ďalších dverí. Inštinkt ju doviedol až na zadný dvor. Priestor veľký asi päť krát päť metrov určený na zásobovanie bol spoločný pre všetkých šesť podnikov v tomto bloku. Viedli sem len dve cesty. Jedna širšia pre nákladné auto a druhá úzka, ledva jeden meter, pre personál. Výcvik jej selektoval únikové trasy. Dve cesty po zemi. Dva rebríky vedúce na strechu. Strecha bola lákavá, no hneď ju zavrhla. Vybrala si úzku cestu pre personál. Vyzerala byť priechodná, dlhá šesť, možno sedem metrov.

Chýbal jej len kúsok, keď cestu zatarasilo auto. Bol to ten ošarpaný chevrolet, v ktorom sedeli Tarantinovi chlapi. Ten v špinavom tielku na strane spolujazdca pootvoril dvere a vystupoval. Sarah sa asi meter od auta odrazila a obe nohy nasmerovala vpred. Nikdy karate nerobila, no z diaľky to vyzeralo ako z dobrého kung-fu filmu. Nohy narazili do dvier a zakliesnili chlapa uprostred. Cabrone vykríkol od bolesti a padol na kolená.

„Pinchevieja!“ bola len prvou z prúdu nadávok, ktoré spustil.

Sarah dopadla tvrdo. Nepríjemne sa udrela na ľavej strane, ale zaťala zuby a postavila sa. Pred sebou mala muža na kolenách, dáviaceho raňajky. Napriahla nohu a kopla ho do hlavy. Cabrone, ktorého tielko bolo už nielen prepotené, ale aj zakrvavené, stratil vedomie. Šofér bol doteraz vo vnútri, no keď uvidel, čo sa deje, vystúpil.

Sarah sa otočila práve včas, aby uvidela urasteného Bavora bežiaceho k nej. V ruke mal nemeckú pištoľ Walther P99C s tlmičom. Teraz jej bolo jasné, prečo má v tej horúčave sako. Zvoľnil a namieril zbraň. Tlmič smeroval rovno na jej hlavu. Boli od seba príliš ďaleko na útok rukami a zbraň príliš vysoko na útok nohou. Potrebovala, aby na ňu prestal mieriť, preto sa zahnala taškou, čím ho vyviedla z rovnováhy. Tú sekundu nepozornosti dokázala využiť na úder do kolena. Ďalej to už išlo samo. Päsťou do tváre, potom ho zdrapila za sako a kolenom nakopla do rozkroku raz, dvakrát. Posledný úder lakťom do spánku mu ukončil doobedie.

Keď šofér uvidel, ako sa vyvinula situácia, urobil krok späť. Mladá žena si zobrala do ruky Bavorovu pištoľ a namierila. Šofér sa hodil k zemi práve včas, aby unikol trom guľkám, ktoré sa zavŕtali do skla chevroletu. Toto v popise práce nemal. Niekoho nakopať, to áno. Ale nechať sa zabiť, to je iná káva.

Sarah sa rozbehla po ulici smerom na Plaza Jardín de Los Maestros. Pištoľ uložila do tašky a nespúšťala oči z okolia. Dobehla na hlavnú ulicu, skočila do cesty prvému taxíku a vôbec jej nevadilo, že bol obsadený.

„Rápido, rápido!“

Slušne oblečený turista sa posunul a šofér bez pripomienok nabral rýchlosť. Cítil veľmi výnosný kšeft.

Sarah sa snažila ospravedlniť, ale vyšlo by to narovnako, aj keby mlčala. Adrenalín začínal vyprchávať a telo začínalo bolieť. Prešla si miesto po vpichu ihly a pretrela si čelo. Začínala sa jej točiť hlava. Pozrela na vodiča a skôr, ako otvorila ústa, stratila vedomie.

BLONĎAVÁ Fräulein si držala krvácajúce ústa. Blúzku už mala celú zamazanú, ale mohla byť rada, že si po tom knokaute neodhryzla z jazyka. Zúfalo sa snažila prebrať svojho spoločníka a nadávala argentínskemu šoférovi. Mala to byť jednoduchá záležitosť, no teraz bolo jasné, že tú židovskú fľandru podcenili.

Len pred chvíľou obdržala informáciu od ďalšieho člena tímu v striebornom audi. Subjekt sa mu stratil v jednom z desiatok taxíkov čierno-žltej farby.

Do hája. Pochvalu dnes určite nedostane.

2

Príprava scény

Les blízko Edelstal, Rakúsko

NA POHĽAD ničím výnimočný párik postával pred zaparkovaným SUV na konci poľnej cesty, na okraji lesa. Čerstvý nočný vzduch im mrazil dýchacie cesty a nútil ich prešľapovať z nohy na nohu. Nachádzali sa necelých päť kilometrov od slovensko-rakúskych hraníc. Nevýrazná dedinka Edelstal nebola vybraná náhodne. Strácala sa uprostred veľkých polí a husto nasadených stromov. Jediný prístup k nej bol po dvoch uzučkých cestách, ktoré sa dali s prehľadom ustrážiť.

Božské ticho prerušil zvuk silného motora. V diaľke uvideli nejasné svetlo, ktoré sa v priebehu minúty zmenilo na dva žiarivé kruhy pochádzajúce z reflektorov. Luxusný mercedes zastal len pár metrov od dvojice. Motor neprestával bežať, ani keď vystúpil obrovský, na koleno vyholený chlap a otvoril zadné dvere. Nebolo pochýb o tom, že sklo rovnako ako karoséria sú obe silne opancierované.

Vystúpil starší muž. Jeho pohyby boli rýchle a rázne. Popolavo šedivé vlasy mal sčesané do strany. Hlavu držal hrdo zdvihnutú a oči sa mu blyšťali ako divokej šelme. Sako mu ušili na mieru v Londýne a stálo viac, ako by si východný Nemec našetril za päť rokov. V ruke krútil oceľovou vychádzkovou palicou, ktorú napriek pokročilému veku vôbec nepotreboval.

„Frau Neumann, Herr Matler. Rád vás vidím,“ prehovoril nemecky a dvojica sa vystrela do pozoru.

„Je mi ľúto, že sme vás nechali čakať, ale je to bežná súčasť bezpečnostných opatrení.“ V dôchodcovom hlase však nebol ani náznak ľútosti.

Nie príliš nalíčená, no čerstvo odfarbená blondína Silvia Neumann sa zapozerala do diaľky. V tej tme nevidela nič, no živo si predstavila mužov v tmavých kombinézach, skenujúcich okolie termokamerami.

„Musel som sa s vami stretnúť, aby som sa presvedčil, či ste naozaj pripravení na záverečnú časť našej operácie,“ oznámil starý pán.

Matlerovi sa zdalo, že chcel povedať „záverečnú časť mojej operácie“, ale na poslednú chvíľu si to rozmyslel.

„Sme pripravení, Herr Glaube.“

„To, či ste pripravení, nechajte láskavo na mňa,“ odbil ho arogantne Nemec a jeho úzke pery sa skrivili do karikatúry úsmevu. „Stáli ste nás už mnoho peňazí a ešte viac úsilia. Ak zlyháte...“

Jeho slová ostali zlovestne visieť vo vzduchu. Tomáš Matler sa neodvážil odpovedať. Osobne si nič iné ako úspech nepripúšťal a nepochyboval, že Glaube vie o všetkom, čo urobil, odkedy ho pred rokom a čosi kontaktoval. Starý pán si ho však teraz prezeral, akoby chcel odhaliť nejakú skrytú pochybnosť v jeho vnútri.

Nakoniec prehovorila blondínka: „Nikto nezlyhá, Herr Glaube.“

„Všetko a všetci môžu!“ okríkol ju dôchodca. Vzápätí pokračoval pokojnejším tónom: „Môj otec mi raz hovoril, ako si kedysi všetci mysleli, že vojnu už máme vyhratú. Všetci o tom hovorili, všetci tomu aj verili, a dokonca to tak aj vyzeralo, ale nebola to pravda. Tú si uvedomili, až keď sa s tým nedalo nič robiť. Preto som sa naučil rátať s najhorším, aby som nebol nepríjemne prekvapený. Už sme prepásli niekoľko šancí v Nemecku a Rakúsku. A ja verím, že to, čo sa mi nepodarilo doma, sa mi podarí u vás.“

Silvia Neumann sledovala ich zahraničného donora. Bol to rozhodne dobrý rečník a v jeho hlase cítila skutočný zápal pre vec. Kedysi dávno to skúšal v regionálnej politike, no nevystihol správny čas, a tak celá jeho politická kariéra skončila fiaskom.

Našťastie je NSH v inej pozícii, ako bol on pred desiatimi rokmi. Dlhodobé prieskumy ukazujú viac ako tridsať percent, optimistické až štyridsať, a bude ich ešte viac. Možno liberálnejší voliči neskôr oľutujú svoje rozhodnutie, teraz sú však predsa len ovplyvnení minuloročnou ruskou agresiou, a tak hľadajú silnú národnú stranu, ktorá ich ochráni pred nepriateľom. Ale v skutočnosti nie sú dosť silní, aby niesli bremeno boja. Keď si uvedomia svoj omyl, bude neskoro. NSH si bleskovo zabezpečí najsilnejšie pozície, obsadí všetky dôležité posty a uskutoční svoj program. Už nebude cesty späť.

„Ako to vyzerá s Pohotovostnými oddielmi?“ opýtal sa Nemec a obrátil sa k blondínke, pretože tentoraz smerovala otázka k jej kompetenciám.

„Výborne. Po celom Slovensku prebieha záverečný výcvik PO v desiatich rôznych táboroch. S vašou výbavou sme schopní zúčtovať s akýmkoľvek nepriateľom,“ pochválila sa.

„To je dobre, lebo či veríte, alebo nie, tie jednotky budete potrebovať, Liebling.“

Blondínka už otvárala ústa, no Nemec pokračoval: „Pretože vládnuca moc sa nevzdá tak ľahko. Aj keď vyhráte, budete musieť ukázať silu. Nie ste banánová republika. Časť ozbrojených zložiek môže odmietnuť vykonať rozkazy, ktoré sú v rozpore s Ústavou. Preto musíte mať za sebou tisícky mužov, ktorí budú bojovať až do konca. Až potom budeme mať vlastný štát.“

„My nezaváhame!“ zvolala Silvia Neumann a dôchodca s úškľabkom prikývol. To sa uvidí, až sa do tej situácie dostaneme.

„Verím vo vaše schopnosti. Pokračujte podľa plánu.“

Glaubeho posledné slová zneli Matlerovi a Silvii v ušiach ešte dlho potom, čo odišiel.

No, posvätenie sme dostali. Je čas ísť.

3

Minulosť sa vracia

Dúbravka, Bratislava, Slovensko

RÁDIO sa zaplo o šesť nula nula a moderátor spustil prúd informácií. Jakub Kollár ho veľmi nepočúval, no mozog mu už začal pracovať.

Zomlelo sa niečo? Zavraždili nejakého diktátora? Uniesli niekoho dôležitého? Ukradli nervový plyn?

To boli otázky, ktoré mu zaplavili myseľ, a vedel, že už nadobro dodriemal.

Pritisol sa k manželke ležiacej na opačnej strane postele a nos zaboril do jej vlasov. To sa stretlo s jej nevôľou a nezrozumiteľným zabručaním. A tak mohol začať ranný, málokedy sa meniaci rituál. Rukou siahol na nočný stolík a šmátral, kým si nespomenul, že okuliare už nenosí. Pred pol rokom podstúpil laserovú operáciu, no dvadsať rokov zvyku sa odúča ťažko. Zo skrinky vybral hrubé ponožky a cestou do kuchyne, v ktorej už rozvoniavala káva, sa stavil v kúpeľni.

Zo stroja si zobral ristretto a usadil sa na gauči. Automaticky zapol CNN, ktorú po troch minútach vymenil za BBC. Pre zaujímavosť to, ako vždy, zakončil Al-Džazírou.

„Dobré ránko, anjelik,“ pozdravil, keď začul šuchot z izby.

„Čau,“ odvetila. Znela tak milo. Nevedel to vysvetliť, ale bola to jedna z tých malých drobností, čo milujete na svojom partnerovi. Nato sa stratila v kúpeľni.

Jakub prepínal medzi reportážami – nepokoje v arabských krajinách a vyhrotená situácia v Bielorusku. Na Ukrajine sa striedala jedna komisia Európskeho parlamentu za druhou a v Rusku mali desaťtisícové protesty proti prezidentovi. S posledným glgom kávy zachytil správu o sedemnástich mŕtvych vojakoch ISAF v Afganistane. V ktorej provincii sa to stalo, už nespomenuli.

O tridsať minút neskôr už zamykal bezpečnostné dvere, zatiaľ čo Laura držala výťah, aby im ho nejaký sused nezobral. Bývali v baráku plnom namyslených investičných poradcov a poisťovacích agentov, ktorí sa hrajú na to, akí sú úspešní manažéri. Drahé autá a dlhonohé blondínky. Všetko na dlh. Všetkých by strčil do vrecka, ale nemuseli to vedieť. Nemal ich rád.

Z Dúbravky im to kvôli drobnej dopravnej nehode trvalo hodinu, takže rezervu, s ktorou vyrazili, zredukovali na sekundy. Laurino vystupovanie sa viac podobalo na výsadok ako na vystúpenie z auta, ale taká bola realita rannej Bratislavy. Nestihla ani zabuchnúť dvere a Jakub už letel, aby nezapadol v zápche. Pár minút strávil bojom o správny jazdný pruh, až dorazil k budove schovanej za vysokým plotom na Lermontovovej ulici. Elektricky ovládaná brána sa mu otvorila po zadaní príslušného kódu. Zaparkoval na malom, stále len z polovice zaplnenom parkovisku, a zatiaľ sa brána sama zatvorila. Pobral si veci a po vydláždenej ceste zamieril k hlavnému vchodu, vedľa ktorého visela malá ceduľka s nápisom: Inštitút pre bezpečnostné štúdie.

Zvolenský zámok, Zvolen, Slovensko

V ČAJOVNI na zámku bolo síce prázdno, no rozhodne nie ticho. Miestny novinár, známy pod prezývkou d‘Artagnan, rozprával zábavné príhody, ktoré zažil spolu so svojím kamarátom archeológom Borisom Maruniakom. Ako obecenstvo mu slúžili Tomáš Kotrán, tiež archeológ, a neznáma prispievateľka konkurenčného plátku. Niežeby sa vo Zvolene dalo vážne hovoriť o nejakej konkurencii.

D‘Artagnanovi zazvonil mobil. Pozrel na displej a zavelil: „Fajn. Už sú tu, poďme na nádvorie.“

Štáb v počte troch ľudí sa práve rozkladal. Pred nejakým časom objavili v historických listinách zmienku, ktorá odkazovala na tajné šachty ústiace zo studne na nádvorí Zvolenského zámku. Momentálne bola studňa skoro suchá, takže im nič nebránilo spustiť sa až na dno. Archeológovia fungovali ako dobre zohraný tím. Obaja si založili horolezecké postroje, skontrolovali upevnenie, svietidlá, krátkovlnnú vysielačku i malú digitálnu kameru, ktorou zostup zaznamenajú.

Redaktorka regionálnej televízie Natália Pavlovičová to celé pozorovala so záujmom a v duchu si pripravovala otázky. Natáčali všetko, aby mali dosť materiálu na strihanie. Ak budú mať šťastie, kúpi od nich práva Fresh, televízia s celoslovenským pokrytím. V najhoršom budú mať aj s rozhovorom tak polhodinový blok, a to aj vtedy, keď nič nenájdu. Ale keby sa im nebodaj niečo pošťastilo, tak to vystačí na celú hodinu. A to bude paráda. Hlavne nech sa už spustia dolu.

Boris Maruniak bol vlastne pán v rokoch, ale udržoval sa v kondícii práve pre takéto príležitosti. Jeho mladší kolega sa ponúkol, že sa spustí prvý, ale jeho šéf ho zarazil.

Môj nápad, moje dobrodružstvo.

Archeológ sa prehupol cez rímsu, nohami sa zaprel o kamenný schodík. Na hlave mal prilbu s baterkou a šošovkou kamery. Na stehne mal pripevnenú ďalšiu silnú halogénovú baterku tak, aby svietila smerom dolu.

Schádzal pomaly a obzeral sa po kamenných stenách. Napriek tomu, že po vrchol voda nikdy nesiahala, boli steny vlhké. Meter po metri sa mu chcelo nadol menej. Radšej som mal poslať toho sopliaka.

Bol asi v polovici studne, keď sa zarazil. Kamene na stene pred ním boli akési iné. Neboli pôvodné, niekto nimi hýbal. Nie teraz, museli to byť už roky, možno desaťročia.

Otočil hlavu a prezeral stenu kameň po kameni. Zrazu jeho ruka vkĺzla do priestoru.

Bože.

Nič také nečakal, a dokonca si tú dieru predtým ani nevšimol. Zobral baterku a svietil.

„Boris, deje sa niečo?“ pýtal sa Tomáš, ktorý si uvedomil, že sa kužeľ svetla zastavil na jednom mieste.

„Niečo mám, ale nepýtaj sa, čo. Neviem. Je tu nejaká diera.“

Diera v stene bola výsledkom ľudskej práce. Tým si bol stopercentne istý. Rukou sa predral cez hustú sieť pavučín a nahmatal niečo hranaté vo vnútri. Naslepo odhadzoval zeminu, až narazil na uško. Potiahol.

„Tomáš! Pošli mi sem vak, niečo pre teba mám,“ oznámil do vysielačky. Keď to začuli aj novinári, zhŕkli sa pri studni ako mrchožrúti nad mŕtvolou. Kameramani svietili do temnoty.

„Spúšťam!“

Boris Maruniak zabalil schránku a pevne uviazal lano.

„Ťahaj. Máš tam kovovú schránku. Potom bude ešte jedna.“

Prekontroloval skrýšu, ale zistil, že už nič viac neukrýva. Pôvodný plán, preskúmať dno studne, zmizol do zabudnutia.

O minútu hľadeli na dve kovové schránky veľkosti A3 a hrúbky dvadsať centimetrov. D‘Artagnan urobil niekoľko fotiek a pod dohľadom kamier obe schránky očistili od zeminy.

„Čo si myslíte, že tam je?“ spýtala sa redaktorka a pchala Maruniakovi mikrofón pod nos.

„Netuším,“ odvetil archeológ pravdivo.

„Nemali by sme to otvoriť v sterilnom prostredí?“ nadhodil Tomáš Kotrán.

Jeho kolega len mávol rukou. „A čo ak tam nič nebude?“ A všetci nás vysmejú? nedodal.

REDAKTORKA Pavlovičová bola šťastím bez seba. Vyštudovala žurnalistiku ako stovky ďalších, a aj tak to z nej dobrú novinárku neurobilo. Po skončení školy si naivne myslela, že sa o ňu pobijú všetky celoštátne televízie, no realita bola veľmi tvrdá. Nakoniec bola rada, že zohnala prácu aspoň v regionálnej televízii. Za dva roky sa jej nepodarila žiadna významnejšia reportáž. Teraz prišla jej chvíľa.

„Doktor Maruniak, popíšte, prosím, pre našich divákov, čo práve robíte, a pokojne doplňte nejaké svoje závery.“

Archeológ prevrátil očami, čo našťastie redaktorka nevidela. Čo by si asi chcela počuť? napadlo mu. Vidíte dve debničky. Bože, tí ľudia z televízie chcú iba samé kraviny. Redaktorka však vyzerala neoblomne, a preto radšej spustil: „Takže, máme pred sebou dve kovové schránky staré asi šesťdesiat rokov. Sú uzamknuté a podľa tesnenia budú pravdepodobne vzduchotesné, čo znamená, že obsah vo vnútri môže byť veľmi zachovalý.“ Zobral do ruky malý nožík a skúšal otvoriť zámku.

Jeho mladší kolega si všimol, že sa šéfovi nedarí, preto sa zohol a spoločne to skúsili veľkými kliešťami.

Kameraman, ktorý sa doteraz držal decentne vzadu, sa zrazu zmenil na dravú šelmu a nekompromisne si robil miesto. Skoro zhodil mladšieho archeológa a optikou div že nerozbil hlavu vedúcemu výpravy. Jeho kolegyňa sa tiež skláňala, aby jej nič neušlo.

„Urobte, prosím, trochu miesta, nech to máme pekne natočené,“ upozorňovala povýšene. Preč bolo kamarátstvo, teraz išlo len o jej profit z tohto objavu.

Archeológom sa naveľa podarilo otvoriť jednu zo schránok.

Už-už sa redaktorkine ruky naťahovali k niekoľkým v koži viazaným blokom formátu A4 a dvom menším zápisníkom, keď ju Boris Maruniak zastavil. Hodil na ňu pohľad, ktorý vyjadroval – Daj preč tie svoje nenásytné paprče!

Pavlovičová sa zastavila na polceste a hľadela mu do tváre. Nespokojne sa zamračila a po chvíľke nerozhodnosti ruky stiahla.

Archeológ vybral prvý notes. Hrubá koža bola popraskaná a listy papiera trochu zožltnuté. Zápisky perom boli miestami slabé, no čitateľné.

„Čo sa tam píše?“ opýtala sa redaktorka netrpezlivo.

„Je to po nemecky,“ poznamenal archeológ a zamyslene listoval v malom zošitku. Asi minútu neodpovedal na žiadne otázky. Potom vybral jeden z väčších blokov. Hneď na prvej strane bolo krasopisne napísané:

Schutzstaffel – Sicherheitsdienst.

Sturmbannführer Karl Lendbach

Zvolen, Slowakei

To mu stačilo na to, aby pochopil, že sa dostal k niečomu, čo presahuje jeho kompetencie. Otočil niekoľko strán. Boli tam zoznamy mien s príslušným zaradením. Všetko slovenské mená a nemecké zaradenie. Jeho nemčina na to však nestačila. Lenže čo teraz urobiť? vŕtalo mu hlavou. Dať to tej nažhavenej novinárke? Vedel, čo za veci dokáže urobiť televízia. Prekrútiť fakty a vydolovať senzáciu. Jeho rozhodnutie urýchlila samotná redaktorka, keď začala listovať v jednom z notesov.

„Dajte mi to! Mohlo by sa to poškodiť,“ prikázal rázne a bral jej zošit z rúk. Vyzeralo to, že zvedú regulárny súboj, pretože redaktorka sa mu otočila chrbtom a tvárila sa, že ho nepočuje. Našťastie do toho vstúpil d‘Artagnan v úlohe mediátora a celú situáciu urovnal k spokojnosti oboch strán.

NOVINÁR miestnych novín, dotovaných z mestského rozpočtu, mlčky sledoval, ako tím z regionálnej televízie dokončuje reportáž. Bola plná slov ako: možno, nacisti, údajní, špióni či poklad. Hlas redaktorky poskakoval od vzrušenia a občas to vyzeralo, že sa ani nestihne nadýchnuť. Úplne v štýle televíznych novín Fresh TV. Plno senzačných kecov a žiadna relevantná informácia. Rozmýšľal, čo o tom napíše on. Z pôvodného príbehu sa vykľulo niečo celkom iné. Nevadí. Urobí si pár fotiek a spraví rozhovor so svojím kamarátom. Hádam prídu aj k nejakému záveru.

Štáb regionálnej televízie odišiel a vypätá atmosféra trochu povolila. Starší archeológ inštruoval svojho mladšieho kolegu, ktorý balil veci do auta, a potom sa obrátil k novinárovi:

„Prepáč, d‘Artagnan, ale rozhovor bude musieť počkať. Musím to zaniesť do Bratislavy. Nemôžeme strácať čas. Je to všetko také krehké, nesmieme dopustiť, aby sa tomu niečo stalo našou neodbornou manipuláciou.“

„Neboj sa, ja tomu, na rozdiel od tých mladých z telky, rozumiem,“ odpovedal d‘Artagnan s pochopením. Podali si ruky a mlčky prikývli na znak súhlasu.

Bratislava, Slovensko

VO VSTUPNEJ hale chýbal akýkoľvek nábytok. Žiadny stolík so stoličkami a časopismi, ktorými by si čakajúca návšteva mohla krátiť dlhé chvíle. V rohu chýbal vešiak na kabáty aj automat na nápoje. Len holé steny a dláždená podlaha. Pri pohľade na oceľové dvere bolo každému jasné, že keď sa niekto dostane až sem, tak sem jednoznačne patrí.

Jakub Kollár priložil dlaň pravej ruky na snímaciu plochu. Po rozsvietení zeleného svetla naťukal svoj osobný bezpečnostný kód. Dvere sa nehlučne otvorili.

Za pätnásť sekúnd si už skladal veci na svojom pracovisku, ktoré zaberalo vyše polovicu plochy celého poschodia. Boli príliš malou firmou na to, aby si mohli dovoliť zavrieť mozgový potenciál jednotlivých zamestnancov do samostatných kancelárií. Okrem toho, otvorený priestor poskytoval miesto na diskusiu. A z diskusie vznikali najlepšie riešenia ich problémov.

„Ahoj, ľudia,“ pozdravil štyroch kolegov, ktorí už poctivo zarezávali. Nebol to plný stav, pretože pracovali počas niekoľkých časových pásiem a ich pracovná doba bola viac-menej pohyblivá.

„Čau, ženáč,“ odvetil Miro Poničan a ani sa neobťažoval otočiť. Prezeral si svoju najobľúbenejšiu stránku o diaľkovo ovládaných modeloch lietadiel.

„Stále nemôžeš prehrýzť, že sa oženil?“ osopila sa naňho Adriana Horváthová.

Miro sa zvrtol na otáčacej stoličke. „Prosím ťa, ten váš klub ja nemusím,“ ohradzoval sa.

„Hlavne sa tu kvôli mne nepohádajte,“ ozval sa Jakub.

„Tu ale vôbec nejde o teba. Ide tu o tohto... ani neviem, ako ho slušne nazvať,“ rozhorčovala sa prirodzená blondínka s vysokými lícnymi kosťami a vyzývavým pohľadom.

„Bože, veď ty ma ani nazvať nevieš,“ odvetil špecialista na Afriku a mávol rukou.

„Miro, venuj sa, prosím ťa, lietadielkam a ty, Aďa, sa venuj...“ Jakub pozrel na jej LCD monitor, „...zveľaďovaniu svojej farmy. Len mi, prosím ťa, neposielaj nijaké žiadosti.“

Sadol si rovno oproti oknu. Keď prižmúril oči, všimol si drobné karbónové vlákna, ktoré vytvárali elektromagnetické pole zabraňujúce elektronickej špionáži. Podlaha, steny a strop boli obložené špeciálnym materiálom pohlcujúcim zvuk. Betónová vrstva sa striedala s vrstvou korku a v strede každej steny bola ešte dvojitá vrstva kovových mriežok, ktoré vytvárali kolísavé akustické vlny. Každý špión, ktorý by chcel diaľkovo odpočúvať hovory či nebodaj snímať obraz z displejov ich počítačov, by skončil pri nezrozumiteľnom blude, ktorý náhodné modulácie vytvárali.

Počítač bežal nepretržite, Jakubovi stačilo len prihlásiť sa heslom. Privítala ho jeho pracovná plocha, kde mal ako tapetu fotku z letnej dovolenky. Kým prebiehal antivírusový update, spomínal na krásne chvíle na plážach v Nice.

Potom si načítal interný obežník, ktorý pripravovala nočná zmena. Nebolo v ňom nič prevratné, len výpis najdôležitejších udalostí a niekoľko poznámok z ich hláv. To mu zabralo minútu.

Následne sa prihlásil do siete GovNet. Tá združovala skoro všetky vládne agentúry na Slovensku. Hlavné menu vyzeralo ako ponuka od tlačovej agentúry. Najdôležitejšie informácie boli zoradené podľa oblastí, s príslušnými odkazmi na celé články. V záplave informácií sa snažil nájsť niečo podstatné.

„Pozerali ste včera Televízne noviny na Severke? To boli strach a hrôza,“ nadhodil Matúš Jančiar zaoberajúci sa situáciou na Blízkom východe.

„Prosím ťa, také chujoviny. Ale Pôdohospodár hľadá ženu, to je sranda. Jak sa tam včera hádali o to, kto bude s kým spať,“ odvetil Miro Poničan.

„Ako u vás doma, čo?“ okomentovala to Adriana, ktorá ako jediná cítila potrebu reagovať na všetky Mirove poznámky. Aj keď nezmyselné.

Jakub ich nepočúval. V aktualitách našiel zaujímavý článok. Mal len pramálo spoločné s jeho pracovným zameraním, ale i tak naň klikol. Správa odkazovala na tlačovú agentúru, po chvíli prepájania na oficiálne stránky sa mu objavil celý text:

Najvyšší súd opätovne odložil rozhodovanie o osude Národno-socialistického hnutia. Kontroverznému hnutiu hrozí zákaz činnosti, zatiaľ čo jeho predstavitelia čelia žalobám za podnecovanie k národnostnej a rasovej neznášanlivosti.

Ide zrejme o celoeurópsky unikát, pretože preferencie NSH dosahujú už niekoľko mesiacov stabilných tridsať percent, a NSH má tak najväčšiu šancu vyhrať nadchádzajúce voľby.

Len pripomenieme, že Národno-socialistické hnutie sa zviditeľnilo po minuloročnej ruskej agresii, keď si svojím extrémistickým programom získalo mnoho priaznivcov...

Ďalej ani nemusel čítať.

„Alibisti posratí,“ povzdychol si.

„A to si doteraz nevedel? Počúvaj, vieš vôbec, v akej firme pracuješ?“ jedoval sa Miro pri pohľade na Jakubov monitor a tváril sa, že by mu mali pridať, lebo robí s úplnými idiotmi.

„Myslel som, že toto s prehľadom zvládnu. Čo môže byť ťažké na zrušení jednej nacistickej strany?“ divil sa Jakub.

„Som zvedavá, čo budú v tej Severke robiť, keď títo tu vyhrajú voľby. Potom si už ani neškrtnú. Na to sú príliš závislí na moci,“ uvažovala Adriana.

„Nie keď, ale ak vyhrajú voľby,“ zapojil sa opäť Miro. „Inak pochybujem, že tí náckovia dokážu zostaviť vládu. Ale hlavne, naše milované represívne zložky nesmú dovoliť, aby sa takíto ľudia dostali k moci. A je mi jedno, ako to urobia.“

„To už ale nemá veľa spoločného s demokraciou.“

„Akou demokraciou?“ uškrnul sa Miro.

„Problém je, že tá strana je proste niečo, čo tu nemá čo hľadať. Najvyšší súd strúha formu, keď už dvakrát odložil rozhodovanie. Toto bola posledná šanca zakázať ich. EÚ sa zblázni, keď nám tu vyhrajú voľby. Čo potom s nimi?“

„Zas tu nikto nerobí?“ prerušil debatu zvučným hlasom Andrej Rusnák, riaditeľ celého ich podniku.

Stíchli; bleskovo si kontrolovali obrazovky monitorov a zatvárali okná, ktoré zobrazovali veci, čo k ich práci nepatrili.

„Zdravím, šéfe. Vás je tu škoda. Nemali by ste sa dať radšej k sledovačke? Fakt mrháte talentom,“ spustil obranné frázy Miro.

Riaditeľ len krútil hlavou.

„Jaj, Miro, Miro. Tie lietadielka už nezachránite.“

Miro sa uškrnul. „Bod pre vás, šéfe. Bájdvej, čo vravíte na Najvyšší súd?“

Riaditeľ mediálne neznámeho, ale medzi profesionálmi vysoko uznávaného think tanku mal pôvodne v pláne nezdržovať sa. V posledných dňoch mal toho na práci viac ako dosť, ale keď sa už rozprúdila debata, bola by škoda ju vynechať. Od svojich ľudí sa vždy dozvedel veľa podnetných myšlienok.

4

Duchovia na scéne

Vojenský výcvikový priestor Lešť, Slovensko

POHYBOVAL sa rýchlo a úsporne. Z diaľky vyzeral ako kus zeme a trávy, ktorý vstal a presunul sa o niekoľko metrov ďalej. Maskovací odev, ktorý používal, si vytvoril sám, tak ako každý profesionál z ich brandže. Nikto s kúskom rozumu by si na seba nevzal niečo, čo pochádza z veľkovýroby.

Kľakol si k veľkému stromu a pozoroval. Vojnový veterán s dvadsaťročnou praxou opustil armádu v hodnosti hlavného seržanta triedy E-8, no nikdy tak úplne neodišiel.

Keď sa po jedenástom septembri začal letecký úder na Afganistan, Robert G. Allen sa už ako príslušník špeciálnych jednotiek vyše týždňa potuloval po horách Waziristanu a poľoval na veliteľov Al-Káidy.

„Nič, deje sa niečo?“

Table of Contents

Titulná strana

Prológ

Pád tretej ríše

1

Lovci nacistov

2

Príprava scény

3

Minulosť sa vracia

4

Duchovia na scéne