Robert Seethaler

kaviareň
bez mena

Elektronická kniha

Preklad tejto knihy podporil z verejných zdrojov

formou štipendia Fond na podporu umenia

Robert Seethaler: Kaviareň bez mena

Prvé vydanie

© by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin. Published in 2023 by

Claassen Verlag

Translation © Zuzana Demjánová, 2025

Slovak edition © Vydavateľstvo Premedia

ISBN 978-80-8242-282-8

ĎALEJ ODPORÚČAME

Robert Seethaler: Celý život

Kronika dvadsiateho storočia a alpského údolia z pohľadu jedného človeka. Kniha Roberta Seethalera bola preložená do štyridsiatich jazykov a získala si čitateľov svojou úprimnosťou a rozprávačským štýlom. Andreas Egger strávil takmer celý svoj život v jednom horskom údolí. Tu prežil neľahké detstvo, zakúsil veľkú lásku, radosť i smútok. Ako robotník spoločnosti budujúcej prvé lanovky sotva zájde za hrebene vrchov, ktoré ho obklopujú. Zavedie ho za ne až vojna. Celý život je príbehom muža, ktorý síce veľa nehovorí, no mnohé vidí, a ktorý sa napriek neľahkému osudu dokáže obzrieť za minulosťou s údivom a vďačnosťou. Román bol nominovaný na Medzinárodnú Man Bookerovu cenu.

1.

V pondelok o pol piatej ráno vyšiel Robert Simon z bytu, kde býval s vojnovou vdovou Marthou Pohlovou. Leto roku 1966 sa chýlilo ku koncu a Simon mal tridsaťdeväť rokov. Raňajkoval sám, dve vajíčka, chlieb s maslom a čiernu kávu. Vdova ešte spala. Z izby doliehalo jej tiché pochrapkávanie. Ten zvuk sa mu páčil, akosi zvláštne ho dojímal, a niekedy sa zahľadel cez škáru medzi dverami a zárubňou do tmy, kde tušil starenine rozšírené nozdry.

Na ulici sa doňho oprel vietor. Keď dul z juhu, prinášal pachy z trhu, smrad odpadkov a zhnitého ovocia, ale dnes vial zo západu, svieži a chladný. Simon minul sivý činžiak, kde bývali zamestnanci mestského dopravného podniku vo výslužbe, kovodielňu Schneeweis & synovia a rad obchodíkov, ktoré boli ešte pozatvárané. Z Malzgasse zabočil na Leopoldsgasse a potom sa cez Schiffamtsgasse dostal na úzku Haidgasse. Na rohu zastal, aby nazrel do priestorov niekdajšej kaviarne Marktcafé. Pritisol si čelo k sklenej tabuli a s prižmúrenými očami zízal dovnútra. Pred veľkým čiernym pultom sa vŕšili stoly a stoličky. Tapeta bola vyblednutá a tu i tam sa zvlnila. Vyzeralo to, akoby mali steny tváre. Múry potrebujú vzduch, pomyslel si Simon. Pár dní by sa mali nechať otvorené okná, až potom by začal natierať. Pleseň a vlhkosť. Staré tiene a prach. Odtisol sa od skla, otočil sa a prebehol cez ulicu k trhu, kde Johannes Berg s hlučným hrkotaním práve vyťahoval rolety na svojom mäsiarstve.

„Dobré ráno,“ pozdravil mäsiar. „Ak chceš, môžeš mi nasekať pár blokov ľadu.“

„Mám dosť čo robiť so zeleninou,“ odvetil Simon. „Musím sa popasovať s devätnástimi debničkami kvaky.“

Mäsiar pokrčil plecami a oprel sa do kľuky na markíze, aby ju vysunul. Potil sa a zátylok sa mu na slnku ligotal.

„Neskôr ti premažem pánty, čo ty na to?“ ozval sa Simon.

„To spravím aj sám.“

„Minulú zimu si ich natrel stuchnutým lojom. Na jar smrdeli až do Prátra.“

„To nebol loj, ale zabíjačková masť.“

„Len mi povedz, ak budeš chcieť pomôcť,“ povedal Simon. „Môžem to spraviť aj neskôr. Nebude to trvať dlho.“

„V poriadku,“ pokýval mäsiar hlavou. Vyvliekol kľuku z otvoru na tyči a utrel si ruky do zástery pokrytej krvavými fľakmi. V tlmenom svetle textilnej striešky s červenými a bielymi pruhmi pôsobila jeho tvár dobrosrdečne.

„Dnes bude pekný deň,“ vyhlásil. „Slnečný, ale nie príliš horúci.“

„Určite,“ povedal Simon. „Uvidíme sa neskôr.“

Bol to vyziabnutý muž so šľachovitými rukami a dlhými, chudými nohami. Tvár mal opálenú dohneda, lebo pracoval vonku, popolavoplavé vlasy mu neposlušne ovísali do čela. Veľké ruky mal posiate jazvami, ktoré na nich zanechalo časté narábanie s drsnými drevenými debničkami. Modré oči boli to jediné, čo na ňom bolo skutočne pekné.

Kráčal pomalšie než zvyčajne a mnohí trhovníci pri pohľade naňho zodvihli ruku na pozdrav alebo ho počastovali niekoľkými priateľskými slovami. Na trhovisku pracoval sedem rokov, ale dnes bol jeho posledný deň, a ako za ním hľadeli, nevedeli, či sa majú preňho radovať alebo smútiť.

Na priestranstve, kde sa prekladal tovar, si bral na plecia debničky s kvakou a cibuľou a odnášal ich do Navracekovho stánku s ovocím a zeleninou. Odrezal z cibule zelené výhonky a klíčky zo zemiakov, poprekladal drevo na zimu, aby nezačalo plesnieť, a navŕšil prázdne palety na kopu. V stánku obchodníka s rybami vyčistil kade s ľadom od šupín, slizu a krvi. Napchal špinavý ľad, rybie hlavy s vytreštenými očami a otvorenými papuľami do vreca a odvliekol ich na smetisko. Neskôr zamieril k stánku s hračkami, drevenými autíčkami a malými, farebnými plechovými kolotočmi, aby oškrabal rydlom hrdzu z podlahovej mriežky. Mal svoju prácu odjakživa rád: jej pestrosť, telesnú námahu, výplatu na ruku, ktorá mu na konci dňa cinkala vo vrecku. Mal rád chladný, priezračný zimný vzduch, letnú horúčavu, pod vplyvom ktorej mäkol asfalt tak, že sa doň zabárali korunkové vrchnáky, páčili sa mu zachrípnuté hlasy trhovníkov, ktorí sa navzájom prekrikovali, a predstava, že je len drobnou súčasťou obrovského, dýchajúceho, lomoziaceho organizmu.

Kým trh zavreli, zašiel ešte raz do mäsiarstva. Od obchodníka so železiarskym tovarom si zaobstaral téglik tuku a premazal ním sklápací mechanizmus na markíze. Vopchal prst do tuku a rozotrel ho po pántoch a závitoch veľkej nastavovacej skrutky. Neponáhľal sa, vtieral ho a nanášal tak dlho, až ho z toho rozboleli brušká prstov.

„Ešte chvíľu a vyšúchaš do nej dieru,“ ozval sa mäsiar. Vytiahol z priečinka na nože peňaženku a neobratnými prstami z nej vylovil bankovku.

„Nechaj tak,“ povedal Simon.

Mäsiar pokrčil plecami a zasunul ju naspäť. „Vždy sa môžeš vrátiť,“ poznamenal. „Pre takého ako ty sa nájde práca hocikedy.“

„Ďakujem.“

„V každom prípade ti prajem veľa šťastia. Ale veď sa tak či onak uvidíme.“

„Áno,“ povedal Simon. „Uvidíme sa.“

V ten večer sa nevracal domov zvyčajnou cestou. Šiel po úzkych leopoldstadtských uličkách, po Praterstraße a Vorgartenstraße až k Dunaju, kde sa vynárali z tieňa Ríšskeho mosta nákladné lode a vlečné člny a v žiarivých lúčoch zapadajúceho slnka napredovali hore prúdom. Keď dorazil k starej strojovni, rozbehol sa. Utekal po nespevnom brehu, popri obrovských hrudách betónu, jamách plných sutín, nakopenom šrote a hrdzavých železných mrežiach. Nad hlavou mu škriekali čajky a nad dunajskými nivami na severnom brehu sa trepotali šarkany detí z predmestia ako drobné pestré fliačiky na modrom plátne neba. Bežal s otvorenými ústami, lapal po dychu, zaháňal sa rukami. Pot mu stekal po tvári a srdce mu prudko búšilo až kdesi v hrdle. Zažmurkal do slnka a videl pred sebou kaviareň so zaprášeným priestorom pre hostí, stoly a stoličky v šere, tváre na otapetovaných stenách, a keď utekal popod Augartenský most, hore násypom, po horúcom hrkajúcom štrku a popri čiernych pálkach a tŕstí, na ktorom sa trepotali zdrapy papiera, keď sa potkýnal a pálili ho pľúca, zdalo sa mu, že takto by dokázal bežať naveky.

2.

Na druhý deň ráno o deviatej stál Robert Simon na rohu pred kaviarňou. Zavolal ho tam majiteľ domu Kostja Vavrovsky. „Príďte načas,“ povedal mu. „Inak vám ten kšeft niekto vyfúkne spred nosa. Má dobrú polohu a ekonomika sa teraz opäť rozbieha.“

To s tou polohou sa dalo vnímať všelijako. Štvrť rozprestierajúca sa okolo Karmelitánskeho trhu bola jednou z najchudobnejších a najšpinavších vo Viedni, na mnohých pivničných okienkach bol ešte vždy prilepený prach z rozvalín, ktoré po sebe zanechala vojna a ktoré nasypali do základov nových obecných bytoviek a činžiakov pre robotníkov. Ale s ožívajúcou ekonomikou by mohol mať Vavrovsky pravdu. V novinách, do ktorých balili predavači rýb sivone a pstruhy, sa písalo o veľkých veciach. Z močariska minulosti vzíde žiarivá budúcnosť. Všade hrkotali, klopotali a škrípali stroje a para nad čerstvo vyasfaltovanými ulicami sa miešala s vôňou práterských lúk a trpkého, vlhkého vzduchu, ktorý prinášal vietor od dunajských nív.

„Niečo z toho bude,“ tvrdil Vavrovsky. „Verte mi, obchodu rozumiem.“ Vytiahol z vrecka zväzok kľúčov, odomkol vchodové dvere a naznačil Simonovi, aby vošiel ako prvý.

„Keď umyjete okná, bude tu pekne svetlo. Navyše tak ušetríte za kúrenie.“

„A kotol už funguje?“

„Ten predsa nebol nikdy pokazený. Len trochu upchatý.“

Simon sa poobzeral. V priebehu posledných týždňov tu bol niekoľkokrát, a predsa sa mu tento priestor teraz videl len bezútešný a ošarpaný. Poháre na policiach zmatneli od prachu. Vo výlevke sa beleli šmuhy od vodného kameňa. Na zemi za pultom ležala čierna dámska topánka.

„Teraz to všetko patrí vám,“ povedal Vavrovsky. „Ak sa do toho pustíte zo správneho konca, o pár dní môžete otvoriť.“

Položil kľúče na pult a usmial sa. „Zastavím sa tu na pohárik,“ poznamenal. „Veď to nemám ďaleko!“

Vavrovsky býval na najvyššom poschodí svojho domu, priamo pod strechou mal dva a polizbový byt. Len pred dvomi dňami sedeli so Simonom pri jeho kuchynskom stole a prehrýzali sa nájomnou zmluvou. Kým sa Simon snažil porozumieť množstvu článkov a odsekov, počul nad hlavou škrabotanie mačiek a holubov a prial si tam byť s nimi, aby sa mohol rozhliadnuť do diaľky, na práterské nivy i do opačného smeru, na tienisté úbočia vrchu Kahlenberg. Z obšírne formulovaných viet mu bolo nevoľno. Čo si pamätal, písmená v ňom zmätok nezaháňali, skôr ho vyvolávali. Ako dieťa nestrávil v škole veľa času. Keď vkročil prvý raz do ľudovej školy na Malzgasse s kusom chleba a zošitom v ruke a usadili ho na miesto spolu so štyridsiatimi tromi ďalšími deťmi, bola už vojna v plnom prúde, a ani nie o tri roky nato ju spojenecké bombardéry premenili i s protileteckým krytom pod ňou na čiernu, dymiacu hromadu.

Už vtedy sa dokázal sotva rozpamätať na obdobie pred vojnou. Otec bol preňho ako bytosť z rozprávky, tieň, ktorý – napokon tak si naňho spomínal doteraz – v ťažkom kabáte a s povolávacím rozkazom v taške vyšiel z dverí a domov sa už nikdy nevrátil. Len tri mesiace po správe o jeho hrdinskej smrti v poľnom lazarete umrela matka na otravu krvi, ktorá sa jej pritrafila pri zoškrabávaní hrdze zo starých železných klincov. Robert bol príliš zmätený na to, aby mohol tak naozaj smútiť, a odvtedy žil v domove Milosrdných sestier pre vojnové siroty. Pod vplyvom času stráveného v domove s ostatnými stratenými deťmi vybledli tváre jeho rodičov i všetko, čo s nimi nejako súviselo. Ostali len spomienky na ťažký kabát a zásteru nasiaknutú kuchynskými pachmi, ako i na nejasný obraz schodiska zaplaveného žltým svetlom a okuliarov s poškriabanými sklami, ležiacimi na najvyššom stupienku – čokoľvek to už znamenalo.

Keď sa vojna skončila, mladému Simonovi sa zdalo, akoby ľudia prehĺtali jasanie. Nedokázali pochopiť, že je konečne po nej, a iba veľmi pozvoľne sa z ich tvárí vytrácalo zdesenie a nahrádzal ho výraz váhavej úľavy. Potom sa pustili do upratovania. Robert cez okná triedy pozoroval, ako s lopatami, motykami a vedrami preliezajú kopce trosiek. Mnohí sa na poludnie usadili na rozstrieľané základové murivo, jedli chlieb a pili čaj z plechových kanvíc. Kde-tu trčali z rozvalín špicaté kolená, keď si niekto ľahol, že si trochu odpočinie. Niekedy sa Robertovi zdalo, že medzi zaprášenými sivými ženami a mužmi rozpoznáva svojich rodičov: peknú, mladú matku dvíhajúcu vysoko nad hlavu lopatu; otca so špinavým klobúkom stiahnutým do čela, s tvárou zahalenou závojom modrastého cigaretového dymu.

Keď končil školu, mesto sa zmenilo. Prach a popol vsiakli do zeme. Rumy mnohých zničených domov poodvážali, medzi nimi bujnela burina, deti sa hrali s črepinami a troskami. Prázdne miesta sa postupne zaceľovali. Všade vyrastali zo zeme obecné činžiaky, desaťposchodové, so svetlou omietkou a sklenými vchodovými dverami a v nich byty s vykachličkovanými kúpeľňami a toaletami.

Jedného teplého májového dňa roku 1947 stál Robert Simon spolu s niekoľkými stovkami jasajúcich Viedenčanov v Prátri a prizeral sa, ako sa konečne znovu roztočilo bombami znivočené a teraz čerstvo zrenovované a o pätnásť kabínok ľahšie vyhliadkové koleso. Aj on výskal a kričal, ale súčasne si pripadal akosi pokrytecky. V tieni tohto stonajúceho netvora s podľa neho príliš krehko pôsobiacimi podperami na to, aby udržali drevené kabínky s mávajúcimi a rozosmiatymi ľuďmi, sa cítil nepríjemne. Napriek teplému, jarnému vzduchu ho striasalo a ešte aj o niekoľko hodín ho pri pomyslení na kolotoč zaplavil nepokoj. Bol veľký a ťažký, to bolo isté. Oceľ sa mohla ľahko zlomiť pri osi alebo na kĺboch nad kabínkami. Nemožné, aby celá konštrukcia vydržala dlhší čas. Čudoval sa nadšeniu, ktoré ho zaplavilo a strhlo, hanbil sa za svoje výkriky uprostred davu, a predsa si prial, aby sa raz mohol vznášať v jednej z červených kabínok vysoko nad nervóznou trmou-vrmou mesta.

Ako pätnásťročný prestal chodiť do školy, vôbec to však neľutoval. Vedel čítať aj písať a prstom našiel na mape najdôležitejšie krajiny, ako i hlavné mestá, čo z jeho pohľadu stačilo, aby sa na svete nejako zariadil. Keďže bolo málo zdravých mužov, poľahky si našiel prácu. S čatou vyziabnutých sliezskych Nemcov staval múriky do výšky kolien v grinzingských vinohradoch, plel burinu a zo sudov v pivniciach zoškraboval vodný a vínny kameň. V mestskom parku zasýpal krátery po bombách sutinou a zeminou a vyťahoval koľajnice z rozvalín pri stanici Südbahnhof. Istý čas pracoval ako pomocný čašník v práterských krčmách a azda to bolo tam, vtedy, keď pobehoval medzi stolmi vo svetle pestrých lampiónov a zbieral prázdne poháre, kuracie kosti a cigaretové ohorky, čo sa v ňom prvý raz ozval zárodok túžby: robiť niečo veľké, utvrdzujúce. Zatúžil stáť za pultom vlastného podniku.

Robert Simon prežil zvyšok svojej mladosti u Milosrdných sestier, neskôr sa presťahoval do ubytovne dobročinného spolku Volkshilfe, až nakoniec našiel inzerát na zariadenú izbu u vojnovej vdovy. PONÚKAM ČISTÉ UBYTOVANIE PRE SLUŠNÝCH ĽUDÍ. DOČASNÉ I TRVALÉ. ŽIADNI GAUNERI, PIJANI, ŽIADNE ŽENY. JE NUTNÉ PRIHLÁSIŤ SA NA POLÍCII. SPAŤ SA CHODÍ V PRESNE URČENÝ ČAS. POSTEĽNÁ BIELIZEŇ, SPORÁK A RÁDIO. NA VYŽIADANIE I RAŇAJKY.

Pri prvej návšteve vo vdovinom byte sa Simon pokúšal pôsobiť solídne. Požičal si od kolegu smútočný oblek a do vlasov si votrel pomádu. Rukávy mu boli prikrátke a na čele sa mu perlil pot. Pripadal si v tomto vystrojení hlúpo a v žensky pôsobiacom byte s čalúneným nábytkom a jemnými porcelánovými tanečnicami na parapete navyše ešte aj neohrabane.

„Dobre,“ povedala vdova. „Tak ste teda tu.“

„Pravdepodobne hľadáte niekoho celkom iného,“ zamrmlal Simon.

„Koho?“

„Neviem. Niekoho, kto by sem lepšie pasoval.“

„Chcete vidieť tú izbu alebo nie?“

Prikývol a prešli do vedľajšej miestnosti. Bola malá a čistá. Posteľ, skriňa, okno do vnútorného dvora, na stene Ježiš na kríži.

„Vyzerá to dobre,“ povedal.

„Áno,“ prikývla vdova. „Všetko, ako má byť. Azda by sa tu dal ešte zavesiť nejaký obraz.“

„Ale nie príliš veľký,“ povedal. „Inak by zhltol všetko svetlo.“

Cítil na chrbte vdovin pohľad. Zaplavil ho chlad. Vopchal si ruky do vreciek a zahľadel sa na stenu.

„Chcete ju?“ spýtala sa vdova.

„Áno, to by som veľmi rád,“ odvetil po krátkej odmlke. Potom sa k nej otočil a podali si ruky.

V tom čase už dlho pracoval ako príležitostný robotník na trhu, čo malo tú výhodu, že vdove mohol niekedy položiť na stôl viazaničku zeleru, pár múčnych zemiakov, kúsok pečienky, ba dokonca aj balíček bravčovej sekanej. Mal všetkého dosť, bol spokojný so životom a pokiaľ šlo oňho, mohlo to takto pokojne pokračovať aj ďalej.

Potom zavreli kaviareň Marktcafé na rohu. Bol to pošmúrny, zašlý podnik. Hostinský, bývalý vinohradník z južného Burgenlandu, ktorému hrozno kyslo pod rukami, prevzal kaviareň, keď sa skončila vojna, a roky ju prevádzkoval bez akejkoľvek ctižiadosti. Bol to uzavretý, mĺkvy muž, ktorý zvyčajne sedel na stolčeku pri dverách a sledoval ulicu mútnymi očami. Jeho pivo bolo priteplé a všetci na trhu vedeli, že jeho vajcia na tvrdo plávali v pohári viac než len pár dní. Simon tam však aj tak chodil rád. Páčil sa mu brečtan, ktorý sa plazil po múroch a na sklonku leta v ňom bzučal hmyz, a páčili sa mu aj dlaždice, ktoré boli také zošliapané a hladké, až musel prižmúriť oči, keď na ne zasvietilo slnko. Niekedy sedával po záverečnej pri stole a hľadel na trh, kde trhovníci drhli svoje pulty a splachovali odpadky z chodníka. Uvažoval, že by asi nebolo náročné dotiahnuť sem ľudí: stačilo by studené pivo, čisté poháre a poriadny kávovar, nie tá neforemná debna, čo stála na pulte a produkovala len hluk a trpkú čiernotu.

Jedného dňa hostinský zmizol. Jeden z trhovníkov vyhlásil, že sa asi vrátil do Burgenlandu a tam jeho duch máta po jeho bývalých vinohradoch, iný prisahal, že ho videl na jednej dolnorakúskej píle, uši mal vraj zapchaté voskom, vyťahoval dlhé dosky z rámovej píly, lomoziacej až krv tuhla v žilách, a hľadel do tmy medzi jej listami.

No boli to len také povedačky šírené ľuďmi, ktorí dychtili po pozornosti, a keď sa hostinský neobjavil ani v zime a na oknách kaviarne sa navrstvil prach, čoskoro sa naňho i zabudlo.

Robert Simon sa však po nociach vo svojej izbe u vdovy prevaľoval spaľovaný túžbou, ktorá sa kedysi rozhorela pod pestrými lampiónmi a teraz nanovo vzplanula, až kým jedného rána nevyskočil z postele a nevydal sa, bez raňajok, bez toho, aby si čo i len prstami prečesal vlasy, na krátku cestu do domu na Haidgasse, na šieste poschodie, až k podkrovnému bytu Kostju Vavrovského, ku ktorému dobehol lapajúc po dychu a s rozbúšeným srdcom vyjavil svoj záujem o prenájom kaviarne Marktcafé.

3.

Robert Simon sa pustil do práce hneď v deň, keď pred neho Vavrovsky položil zväzok kľúčov a on osamel v šere kaviarne. Otvoril okná a sledoval, ako sa spoza výčapného pultu vzniesol roj drobných čiernych mušiek a ako prízračný tieň vyplachtil na ulicu. Strhol tapety a natrel steny hrubou vrstvou bielej farby. Niekoľko dní sa kolenačky šmýkal po podlahe, keď sa snažil vyšúchať špinu z palubovky brúsnym papierom omotaným okolo dreveného hranolu. Ošmirgľoval aj stoličky a stoly a natrel ich prenikavo páchnucou tekutinou, ktorej výpary sa podpísali pod jeho niekoľkohodinový pocit akéhosi nevyspytateľného vytrženia. Vyložil ich na ulicu, aby obschli a prizeral sa, ako sa na slnku prebúdza ich textúra. Neskôr drôtenou kefou zoškrabal vodný kameň z armatúr a hrdzu z verají na kuchynských dverách, ktoré viedli do úzkeho svetlíka. Na rozdiel od priestoru pre hostí, nebola kuchyňa v zlom stave, Burgenlandčan ju očividne využíval ako sklad a niekedy tu i prespával. Simon vyvliekol na ulicu debničky plné prázdnych fliaš od vína, päť vriec zvetraných korkových zátok, hŕbu špinavej bielizne a starý posteľný rám. Sporák a obkladačky vyčistil mäkkou jelenicovou utierkou a hodil do rajnice nalámanú kôru a čečinu, ktoré potom pol dňa varil, aby odtiaľ vyhnal kyslastý zápach. Vedľa vchodových dverí vystrihal v brečtane veľký štvoruholník a priskrutkoval k stene tabuľu na jedálny a nápojový lístok. Rád by bol umiestnil aj vývesný štít nad dvere, no napriek dlhým úvahám mu zatiaľ nenapadlo žiadne vhodné meno pre jeho kaviareň. Rozprával sa o tom s Johannesom Bergom, ktorý ho pri práci sledoval z opačnej strany ulice. Mäsiar vyhlásil, že podľa neho je meno podniku kľúčové.

„Čo keby si ju nazval jednoducho podľa seba?“ nadhodil. „Pohostinstvo u Simona. To by sa nad vchodom pekne vynímalo, názov je krátky a ľahko zapamätateľný a mohol by si ho namaľovať úhľadnými, veľkými písmenami.“

To by bola jedna možnosť, pomyslel si Simon, ale zdalo sa mu to akési samoľúbe. Navyše nechcel prevádzkovať pohostinstvo, ale kaviareň.

„Ale možno je to fuk,“ poznamenal mäsiar, keď o tom pouvažoval. „Aj Dunaj predsa existoval ešte pred tým, ako ho nazvali Dunajom. Tvoja kaviareň jednoducho nebude mať meno a aj tak bude dobre.“

Večer pred otvorením sedeli Simon s vdovou pri kuchynskom stole a jedli. Prechladla pri zbere bylín v dunajských luhoch a napriek teplému letnému počasiu mala okolo krku omotaný hrubý šál. Oči mala červené, a keď si niesla k ústam lyžicu a nadýchla sa nosom, zachripela.

„Tá polievka je vynikajúca,“ povedal Simon.

„Teraz je dobrý čas na žihľavu,“ pritakala vdova. „V lete naberá silu. K tomu cibuľa, cesnak a údená kosť – viac netreba. Kosť jej dodá chuť.“

Simon mal tieto spoločné večery s vdovou rád. Pomyslel si, že zrejme bude dlho trvať, kým si takto znova raz sadnú. Predsavzal si, že bude mať otvorené každý deň a nejako sa zaobíde bez voľna. Veď zo začiatku mu príde vhod každý groš, nemôže sa zriecť sedminy tržieb.

Posledné týždne si často lámal hlavu podobnými vecami a náhle si nebol celkom istý, či to stačí. Srdce mu oťažievalo pomyslením na neznámo, na množstvo ťažkostí a prekážok, ktoré ho čakajú, na rozlúčku s mladíckou bezstarostnosťou.

„Myslíte, že z tej mojej kaviarne niečo bude?“ spýtal sa vdovy.

„Prečo by nemalo byť?“

„Neviem. Možno som si príliš veril. Veď predsa – kto už len som?“

„Všetko bude, ako byť má,“ povedala vdova. „Cítim to v kostiach.“

„Keď vravíte.“

„Áno, vravím. Človek by mal vždy trochu viac dúfať, než sa trápiť. Je hlúpe stavať sa k tomu akokoľvek inak, no nie?“

V izbe sa zotmelo. Vdova šetrila elektrinu, ale vedel, že čoskoro sa rozsvietia pouličné lampy. Hľadel na jej ruky, ktoré v šere vyzerali ako dva úzke tiene. Na okamih sa mu zazdalo, akoby ich vystierala k nemu. No vzápätí si uvedomil, že pokojne spočívajú na stole.

4

Robert Simon otvoril svoju kaviareň na poludnie, presne o dvanástej. Prvý hosť vošiel dnu ani nie o desať minút nato. Simon ho poznal z videnia, bol to ovocinár z Wachau, ktorý si niekedy prenajímal medzeru medzi dvomi stánkami na východnej strane trhoviska a predával tam z koša marhule. Usadil sa k jednému z vonkajších stolov a clivo sa zahľadel na chodník.

„Čo by ste si dali?“ spýtal sa Simon, ktorý si uviazal zásteru a za ucho zastrčil ceruzku. Ovocinár si ho prekvapene premeral.

Koniec ukážky