Dávam z úprimnosti duše

Čo dávam, dávam z úprimnosti duše:

    raz myšlienky kvet a zas teplý cit,

    jak zvnútra práve k svetlu vzplály samy

    bez okrás, lesku, farbidla.

    Ja nevedel sa nikdy zatajiť;

    ja vždycky nenávidel šaľbu, mamy

    a strojenosti pravidlá:

    hluk prázdny šíroústych rečí,

    kadejaký lži zvodný obyčaj,

    kov falše, poklôn jalovosť,

    ňouž nepreráža ani krv, ni kosť,

    hlaď pĺžovú a iných mastí krámy;

    mne odporným, čo prírode sa prieči,

    len pravdy si ctím prostý obličaj!

    Skrsne-li teda pocit pravý v skrýši duše:

    jak hviezda v súmrak včasné zárivo,

    už vyrazený letí, letí čo šíp z kuše.

    Ó, duše mojej rýdze tkanivo,

    veď ruše sa mi s každou piesňou, ruše!…

Koniec ukážky