Jón Kalman Stefánsson

FJARVERA ÐÍN ER MYRKUR

Copyright © Jón Kalman Stefánsson 2020

Published by agreement with Copenhagen Literary Agency ApS, Copenhagen

Translation © Zuzana Stankovitsová, 2022

Design & Layout © Mária Rojko, 2022

Cover illustration & typo © Miloš Kopták, 2022

Slovak edition © Artforum, 2022

Font face: PT Serif © ParaType Ltd., 2009

Preklad formou štipendia podporil z verejných zdrojov Fond na podporu umenia

Preklad knihy finančne podporilo

This book has been translated with a financial support from:

Všetko, na čom vskutku záleží, čo ťa trvalo ovplyvní, hlboké city, náročná skúsenosť, trauma, veľké šťastie, výzvy alebo hrôzy, čo zasiahnu spoločnosť či tvoj svet, do teba vedia preniknúť tak hlboko, až sa ti zapíšu do génov a prenesú sa cez generácie – a ovplyvnia aj tých, ktorí sa ešte ani nenarodili. Taká je zákonitosť. Dojmy, spomienky, skúsenosti aj traumy sa prenášajú zo života na život, a v tomto zmysle podaktorí z nás existujú ešte dlho po tom, čo odišli, ba dokonca upadli do zabudnutia. Minulosť teda neustále prebýva v našom vnútri. Je neviditeľným, tajomným svetadielom, ktorý občas zacítiš v driemotách. Svetadielom s pohoriami a oceánmi neustále ovplyvňujúcimi počasie a intenzitu svetla v tvojom vnútri.

Vždy sa dá nájsť nejaká útecha

Možno sa mi sníva:

Že sedím v prednej lavici chladného vidieckeho kostola; hlboké ticho občas pretne bľačanie oviec či vzdialené škriekanie rybárov dlhochvostých, okná rámujú modré nebo, more, pás zelenej lúky, lysú horu.

Dúfam, že to je sen, vôbec nič si totiž nepamätám, nemám potuchy, kto som ani ako som sa sem dostal, neviem…

… v kostole však nie som sám.

Obzrel som sa a všimol som si, že na kraji poslednej lavice sedí muž, hneď vedľa obdratého stožiara položeného priečne cez päť lavíc. Štíhly, zhruba stredného veku, s ostrými črtami, ustupujúcimi vlasmi, výraznými vráskami na čele. A opovržlivo na mňa hľadí.

Možno som skrátka umrel.

A takto to celé prebieha; všetko zhasne, celá tvoja osobnosť zanikne, a potom sa znovu preberieš v malom kostolíku a o niekoľko lavíc za tebou sedí diabol – prišiel si po tvoju dušu.

Znovu som sa obzrel. Nie, tento nebude satanáš. Čosi na mužovom správaní naznačuje, že to tu pozná. Celkom som sa otočil, zahľadel som sa mu priamo do očí, odkašľal som si: Prepáč, ale ty si tunajší kňaz?

Muž na mňa dlho mlčky civie. Nepríjemne dlho. Kňaz, zopakoval napokon; mám byť kňaz len preto, že sedím v kostole – a ty si nebodaj biskup, keďže sedíš bližšie k oltáru? Bol by som vodič autobusu, keby som stál vedľa autobusu; lekár, ak by bol kostol nemocnicou, zločinec či bankár, keby sme sa stretli v banke? A ak by som aj bol tým všetkým, ako dlho človek zostáva tým, čím je? Nemá nás snáď život neustále meniť, teda ak žiješ poriadne – kedy človek prestane byť kňazom či zločincom a stane sa niekým iným? Ak existujú otázky, nemali by na ne existovať aj odpovede? Kedy sa človek volá Dingdong a kedy Ťapko, a čo je lepšie? Nezabúdaj však, že občas sú otázky život a odpovede smrť – a preto pozor, kam šliapeš, človek!

Hlas nemal veľmi hlboký, no bol v ňom náznak temnoty a v tvári sa mu zračila akási sila. V ostrých črtách, v brázdach na čele, modrých očiach. Takí ľudia môžu byť nebezpeční, preletelo mi mysľou.

Takže si myslíš, že som nebezpečný, spýtal sa muž.

Zaskočil ma. Nechcel som, zahabkal som, no vtom mávol rukou, akoby ma chcel umlčať, zmietnuť ma zo stola alebo mi naznačiť, aby som zmizol; rozhodol som sa pre poslednú možnosť. Vstal som, kývol som hlavou. Podlaha zavŕzgala, keď som sa pohol k dverám a…

… vyšiel som zo starého vidieckeho kostolíka na konci krátkeho fjordu obkoleseného nízkymi kopcami, pred ktorým sa otváral široký, chladne modrý záliv – čím hlbšie dovnútra fjordu sa však človek zahľadel, tým pôsobili sporo porastené kopce vyššie a zelenšie. Cintorín je očividne oveľa starší než kostol, najstaršie hroby sa totiž medzičasom zmenili na veľké bezmenné hroble a tí, čo pod nimi odpočívajú, už dávno upadli do zabudnutia, no zelená tráva zachytávala slnečné lúče a posielala im ich do temnoty. Možno sa vždy dá nájsť nejaká útecha.

Novšie hroby sa nachádzajú na južnej strane kostola a o ten najnovší, čo som si počas prechádzky cintorínom všimol, sa ktosi s láskou stará. Ženino meno síce prekrývajú vtáčie výkaly, ale nápis pod ním, „Tvoja pamiatka je svetlo, neprítomnosť tma“, naznačuje, že ju milovali. S jej susedom, Pálom Skúlasonom z farmy Oddi, to bolo nejasnejšie, jeho náhrobok, veľký ťažký kameň z pobrežia, totiž nesie iba citát dánskeho filozofa Sørena Kierkegaarda: „Keby večné zabudnutie vždy lačne číhalo na korisť a neexistovala nijaká moc dostatočne silná, aby mu ju vytrhla – aký prázdny a bezútešný by musel byť život!“

Tvoja neprítomnosť je tma.
Večné zabudnutie lačne číha na tvoju pamiatku.
Kde teda nájdeme útechu?

Dokonca aj zosnulí sa usmievajú, a ja som nažive

Ktosi – možno ja – zaparkoval modré volvo tak tesne vedľa vysokého múru, až ho zvnútra cintorína vôbec nebolo vidieť. S veľkou úľavou som zistil, že auto je odomknuté, no keď som sa doň chystal nasadnúť, zbadal som, ako z betónového domu tróniaceho na pahorku povyše kostola vyšla žena a zamierila nadol ku mne. Štíhla, s dlhými tmavými rozcuchanými vlasmi, na jednom pleci má nedbalo zavesený hnedý ruksak. Neprichádza sama, predbehla ju totiž hnedá ovca, bez váhania pribehla ku mne, oňuchala mi topánky a potom sa ma snažila obskakovať ako pes, s toľkým nadšením, až som bezmála spadol na zadok. Prestaň, Hrefna, zavelila žena ostro a ovca prestala.

Ach, ospravedlňujem sa za Hrefnu, povedala žena s úsmevom, už dorazila takmer ku mne, občas sa takto správa – ale vitaj, vitaj! Bože môj, ani si nevieš predstaviť, ako som sa potešila, keď som sa pred chvíľou pozrela z okna a zbadala som ťa na cintoríne. Potešila som sa, a zároveň ma to zaskočilo; skôr som čakala vlastnú smrť než teba. Kedy si prišiel? Vôbec som ťa nevidela prichádzať ku kostolu, hoci niečo také si človek väčšinou všimne, najmä zavčas rána v nedeľu, keď tadiaľto veľa áut nepremáva. Predpokladám, že si na ceste do hotela, k Sóley? Tá bude vyvaľovať oči, keď jej poviem, kto je na ceste!

Žena ma pozná! Možno mi bude vedieť pomôcť so stratou pamäte, aspoň mi prezradiť, ako sa volám; možno už len to otvorí nejaké vrátka.

Čosi ma však zastavilo. Možno kňazove slová v kostole, ak to teda nebol autobusár alebo samotný diabol: Nezabúdaj, že občas sú otázky život a odpovede smrť – a preto pozor, kam šliapeš, človek!

Žena sa na mňa zahľadela s úsmevom vo veľkých tmavých očiach, asi čakala, že niečo poviem, no vtom zabľačala ovca a ona sa pozrela k domu, odkiaľ k nám obrovskou rýchlosťou bežalo čierno-biele šteňa, jazyk mu nadšene visel z papule, bolo také plné radosti zo života, že sa aj zosnulí pousmiali. Čupol som si k nemu a ešte oddialil chvíľu, keď budem musieť niečo povedať. Kým som škrabkal šteňa, Hrefna sa o mňa obtierala natoľko nástojčivo, až som ledva udržal rovnováhu. No tak, napomenula ju žena a potom sa mi opäť ospravedlnila za neobyčajnú ovcu – vraj je presvedčená, že je pes.

Neustále všetko oňucháva, povedala žena, a značkuje si územie namiesto toho, aby žrala trávu a stránila sa ľudí, ako sa na ovcu patrí. Ale nevie si pomôcť; vychovala ju sučka, ktorú minulé leto zrazil manželský pár z Nórska. Niečo asi pre ten prílev turistov obetovať musíme. Moja úbohá Snotra, lepšiu sučku a spoločníčku si ani nemožno predstaviť. Tých Nórov to naozaj mrzelo, dozaista, na Vianoce mi poslali pohľadnicu a aj kozí syr, čo bolo od nich pekné, ale znamená to tiež, že sa mi na Snotru ťažšie zabúda. Však by som ani nemohla zabudnúť, ako som ju vzala do náručia, keď celá dobitá ležala na okraji cesty, kam ju po náraze odhodilo, vzala som ju za dom utratiť, skrátiť jej trápenie. Snotra sa na mňa celý čas dívala hnedými očami plnými dôvery, bola presvedčená, že jej pomôžem. Lenže ja som ju zastrelila.

To ma mrzí, naozaj mrzí, odvetil som bez rozmýšľania, ani som sa nesnažil zistiť, či by nebolo vhodné radšej povedať niečo iné. Naozaj ma to mrzí, zopakoval som.

Vždy si mal rád psy, povedala žena tak vľúdne, až mi v hrdle narástla hrča. Napokon som však nedokázala zostať bez psa, dodala, a vzala som si od Eiríka toto klbko radosti, čistokrvná border kólia, pomenovala som ho Cohen. To by sa mame určite páčilo! Ale Snotra sa Hrefny ujala, len čo sa narodila. Mali krásny vzťah, a keď Snotru zrazili, mala Hrefna iba rok. Chúďatko, celé týždne bľačala pred domom, vôbec nechápala, kam sa podela jej mama. Budeme tú beštiu musieť utratiť, pri tom bliakaní sa predsa nedá ani rozmýšľať, sťažoval sa otec, lebo sa vôbec nedala utíšiť, no nemyslel to tak. On… znovu sa odmlčala, alebo akoby jej hlas pomaly zanikol. Slnko stúpalo po oblohe, ráno sa otepľovalo a žena si rozopla tmavomodrý flísový sveter. Pod ním mala tenkú zelenú košeľu, vrchné gombíky rozopnuté, takže som videl obrysy oblých pŕs, no sklopil som zrak, len čo som zbadal, ako sa jej bradavky pritisli na látku, keď preniesla váhu na druhú nohu, a zacítil som čosi hlboko v brušnej dutine, nebol som si istý, či žiadostivosť alebo smútok – nemali by sme ich od seba vedieť rozlíšiť?

Žena sa potichu zasmiala, takmer temne. Ach, som tak strašne rada, že ťa vidím! Zdalo sa, že si zmizol, že si sa doslova vyparil. Môžem ťa objať, nebude ti to prekážať, dodala, na chvíľu zaváhala, no potom odložila ruksak, podišla ku mne a objala ma. Pevne si ma privinula, zreteľne som cítil jej teplé, mäkké telo. Potom sa zaklonila, možno aby ma lepšie videla, a pravou rukou ma pohladila po tvári. Jej dlaň bola malá a útlučká, pripomínala motýľa. Motýľa s mozoľmi, na rukách totiž mala známky fyzickej práce. Možno som od jej nečakanej blízkosti stuhol, ona to vnímala a chcela sa odtiahnuť, no vtom som jej objatie opätoval. Tuho som ju pritisol k sebe, vpíjal som do seba jej teplo a mäkkosť, a zároveň som bojoval so slzami.

Celkom určite som nažive.

Prídu zosnulí o svoje meno, ak nerozprávame ich príbehy; vyrozprávaj môj príbeh a meno sa mi navráti?

Volvo sa kĺže po úzkej hrboľatej asfaltke asi sto metrov povyše pobrežia, je pomerne priama, len s niekoľkým neprehľadnými kopcami, tráva sa po oboch stranách cesty zelená čoraz väčšmi, čím hlbšie sa dostávam do fjordu – ukázal sa byť oveľa dlhší, než sa mi videlo od kostola.

Som na ceste do hotela, kde Sóley „bude vyvaľovať oči“, keď ma zbadá. Nemám, samozrejme, ani poňatia, kde sa hotel nachádza, ani ako tá Sóley vyzerá. Ale určite nebude ťažké ho nájsť, fjord je riedko osídlený a väčšia budova sa v ňom určite nebude dať prehliadnuť. Žije tu len tridsaťšesť duší.

Z toho šesť detí, povedala žena. Nedobrý pomer.

Oznámila mi, že ma nemôže nechať len tak odísť. Mám v ruksaku občerstvenie, povedala, využijeme počasie a posedíme u mamy.

Lenže nezamierila k domu, ale vybrala sa na cintorín a ja som ju nasledoval – ukázalo sa, že jej matka bola žena so zamazaným menom a temnou neprítomnosťou. Umrela pred čosi vyše tromi rokmi. Žena pozdravila maminho suseda, Pála z Oddi, keď míňala veľký náhrobný kameň s Kierkegaardovými slovami, pozdravila ho veselo ako starého známeho, potom všeličo povyberala z ruksaku, všelijaké dobroty, ktoré podľa vlastných slov „v rýchlosti napchala“ do batohu, a napokon deku, rozprestrela ju na zem a potom na ňu poukladala občerstvenie. Taniere s ražnými plackami, maslom, údeným jahňacím mäsom, štyri rezy ovseného koláča s rebarborovým džemom, dva poháre a fľašu červeného vína, ktorú mi dala otvoriť. Sadol som si chrbtom k múru cintorína, ona oproti mne, bližšie k hrobu. Sedela s prekríženými nohami, jej tmavé rozstrapatené vlasy sa ligotali na slnku a veľké, tmavé oči obklopené jemnou pavučinou vrások na mňa hľadeli tak vrúcne, až mi v hrdle opäť narástla hrča.

Dať si v nedeľu ráno na slnku červené víno s dlho očakávaným priateľom, takto by sa malo žiť, vyhlásila – vedel si, že mama tento kút cintorína nazývala svojou a otcovou obľúbenou kaviarňou? Je tu totiž dokonalé závetrie, a práve tu sedeli, keď sa ich životy prepojili. Alebo keď život konečne začal, ako hovorievala mama. Veď ich príbeh poznáš. Nechcem ťa ním nudiť. Hoci je pekný.

Myslím, že zabudnutie, začal som opatrne, žalúdok mi zvieral strach, či nepoviem hlúposť, je čierna diera, drieme uprostred všetkých galaxií a pohlcuje svetlo, ktoré prúdi zo spomienok. Na ten príbeh si spomínam, hoci iba matne. Porozprávaj mi ho. Baví ma počúvať tvoje rozprávanie.

Usmiala sa, nahla sa dopredu, zotrela z matkinho kríža vtáčie výkaly a objavilo sa jej meno – Aldís.

Jej mama sa teda volá Aldís.

Či skôr volala, veď je mŕtva, a vtedy sa už človek asi nijako nevolá. Smrť nám vezme meno, po nej sme bezmenní. A ženin otec sa volá Haraldur, ešte žije, hoci nie celkom.

Tu mama s otcom sedeli pred necelým polstoročím, povedala žena.

Pred necelým polstoročím. Keď ešte boli nažive viacerí, než sú dnes.

Na okamih sa zahľadela na kríž, dopila víno, potom si opäť naliala, pozrela sa na mňa.

Dostali sme sa k prvému príbehu

Prvému vzdoru?

It’s all over now, baby blue – Je zmierenie sa s vlastným osudom zrelosť či zbabelosť?

Aldís prišla sem na sever, aby sa so svojím snúbencom pomilovala v bazéne Krossneslaug. Mala devätnásť, na jar skončila gymnázium a na zimný semester už bola zapísaná na univerzitu. Vo fjorde sa vôbec nechystali zastaviť. Dokonca sa ani neunúvali zistiť, ako sa volá. Krossneslaug ležal asi o sto kilometrov severnejšie, „betónový vonkajší bazén s rozlohou 12 × 6 metrov nachádzajúci sa na morskom pobreží“, a bol jediným cieľom cesty. Ólína, Aldísina matka, pre nich usporiadala oslavu v ich veľkom dome v mestskej časti Laugarás, pravdepodobne poslednú oslavu v tom dome; Aldísin otec predchádzajúcu jeseň podľahol rakovine a dom bol na predaj.

Koniec ukážky