Andrej Sládkovič

DETVAN

v obrazoch Ľubomíra Korenka

Ukážka z elektronickej knihy

Vydanie básnickej skladby Detvan je oslavou tvorby

Andreja Sládkoviča pri príležitosti 200. výročia jeho narodenia.

Ďakujem

Mgr. art. Ľubomírovi Korenkovi,

Dr. Irene Bilińskej,

a prof. PhDr. Miloslavovi Vojtechovi, PhD.,

za ich spoluprácu a odbornú pomoc pri vydaní titulu,

Marína Hostačná Grossi, editorka

Text © Andrej Sládkovič

Illustration © Ľubomír Korenko

Epilogue © Irena Bilińska

Graphic desing © MHG AGENCY, Publisher, Rome, Italy, 2020

Slovak Edition © MHG AGENCY, Publisher, Rome, Italy, 2020

ISBN-A 10.978.88944905/41

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Vrstovníkom

Vo víchriciach žitia, v tvrdých časov boji,

ten ľud náš pozrime, vrstovníci moji!

Veky nám uchytia tie svitania žiare,

zmiznú — ako v dyme obeť na oltáre.

Ako obeť stlejú — bodaj by len stleli!

aby sme svet nový, vek slávy videli:

lež dúhu nádeju ktože z nás neľúbi?

a let sokolový a zelené duby?

a drumble dievčej žiaľ a spevavé pole,

a jarú družinu a nebové hole,

a voľnú svetlú diaľ a mohutné sily,

a tichú dedinu by sme neľúbili?

Oj, veď každá krása len chvíľočku žije

a sladká hodina len jeden raz bije;

krásy krás boja sa, čas času sa bojí:

v slovenské doliny so mnou, bratia moji!

I.

Martin

1

Stojí vysoká, divá Poľana,

mať stará ohromných stínov,

pod ňou dedina Detvou volaná,

mať bujná vysokých synov:

či tých šarvancov Detvy ozrutných

Poľana na tých prsiach mohutných

nenosí a nenadája?

Alebo aspoň na tie výšiny

nehľadí dcéra tejto rodiny,

keď má porodiť šuhaja? —

2

Ako by Detva obrov nemala! —

Mať zrodila v poli syna,

trávovú plachtu porozvíjala,

z buka na buk ju pripína;

prvý raz oči šuhaj roztvorí,

čo vidí? — výsosť Poľany hory

a opachy nezvratných skál;

a spustí zraky prvé v doliny,

čo vidí? — hory zázračnej stíny

a prekrásnu slovenskú diaľ.

3

Mať žne: a kto to dieťa čičíka?

Šum lístia storočných dubov;

a k akej piesni chlapča privyká?

Vietor duje horou hrubou;

a pekná pieseň šumnej materi

mladuškú dušu len s krásou mieri,

aby celkom syn nezdivel:

a preto potom rád on počúva

aj keď Poľanou víchor predúva,

aj mladuchy slovenskej spev.

4

Zlatisté more leťajších bleskov

obledúvať započína,

a okrúhlinou svetlou nebeskou

ku západu sa pohýna,

ale aj ten deň Detvy je synom,

tak silne tmavým vzpiera sa stínom,

že noc temer už zúfala;

a sám už, hádam, z pamäti stratil,

kedy zahmlené ráno pozlátil,

v ktorom ho zora počala.

5

A teraz práve že je nedeľa,

tak pozde to slnce padá,

hádam sviatočnú halenu z tela

mladého nerado skladá:

alebo driečne Detvy dievčiny

odňali slncu zlaté hodiny,

aby hry ich nebúrilo:

ono pri peknej, spevnej mládeži,

pri dobročinnej tejto krádeži

ešte oko zažmúrilo.

6

Lebo skutočne pažiť zelená

zakvitla kvetmi — devami,

medzi ktorými strojná Elena

oko najvábnejšie mámi:

ony hneď v kolo tarkavé stanú,

krútiac sa z jednej na druhú stranu,

a rtom čerstvým pieseň kypí;

hneď sa rozlietnu na všetky strany

kvetnou dolinou hrdej Poľany

jak včely zo sladkej lipy.

7

Jedna sa nahne k družkinmu uchu,

zašepce čos’, okom nabok,

táto objíme tretiu mladuchu,

tak celý šumenia potok;

až všetkých oči na chodník padnú

a úsmechy sa po lícach kradnú: —

či ku hre to prináleží? —

Ej nie! chodníkom týmto hadovým

v košieľke bielej s opaskom novým

švárny Martin voľno beží.

8

Čierna kabanka plecom visiaca,

širák kvietím operený,

červená stužka kvietím letiaca

a obličaj ozorený,

a mladý fúzik a briadka mladá,

a sokolieho oka lampada,

a vrkočov havranich pár,

a na opasku ligot storaký,

a ľahkých krpcov dlhé návlaky:

to zmenilo tanečníc tvár.

9

Sotvaže zazrel Martinko milý

šumných dievčín veselý zhon,

sotva dopočul spievať tie víly,

do duše mu vrazil ten tón,

vrazil mu do nôh; jeden raz skočí

a už sa medzi devami točí,

valašku, fujaru pustí —

a schytí jednu chlap čiernooký,

vyzvŕta si ju v obidva boky,

až len tak vôkol nich šustí.

10

Vyzvŕta si ju, zrazu ju pustí,

schytí valašku, fujaru,

a čosi-kamsi vedie ho hustý

chládok na Poľanu starú:

a devy stoja ako z kameňa —

nádeja tej, tej, tej je zmarená —

a zrak všetkých mizne v hore;

hra sa navráti — lež srdce bolí,

a niet, krem jednej, veselej vôli

na celej trávnej priestore.

11

Škoda! — čo si spev šumný pobúril!

Čos’ ukojil ich samopaš!

Čos’ tichý pokoj v srdciach rozduril!

Čos’ ich ranil, Martinko náš! —

Hľa, každá krása nevinne raní,

ruži vykvitnúť nik nezabráni,

veľkosť nemôž’ stať sa malou;

a ktovie ešte čo viacej stojí:

či jedna sladká radosť v pokoji,

a či tisíc pekných žiaľov? —

12

Nad horou letí sokol jarabý,

na vysoký hrá sa on let,

hneď na ozrutné sadá si hraby,

hneď v oblakoch ho nevidieť:

mladúšik zajac hore pozerá,

pozerá zas dol’, kde aká diera,

zas na sokola šuhaja,

a dá sa vnohy prez jarky, skália:

zraky sokola naňho vypália —

už jedno sú obidvaja.

13

Ale sotva to zazrie náš šuhaj,

švihne valaškou blýskavou —

spasený zajko závozom, hybaj!

Sokolík mrie medzi trávou:

Čo si ho, Martin, chudáka zabil?

Či ťa ten chochlík jarabý zvábil? —

Sokol nech si orla volí! —

Sedem hrmených! — sokol zajaca!

Mal sa do mňa dať, aby tá práca

ctila aspoň dva sokoly.

14

A čo by moja valaška riekla,

že tak pekný nedám jej skok?

Že by sa za mnou daromne vliekla,

zanedbala slávny skutok?

A moja radosť kdeže by bola?

poľovať vidieť toho sokola,

a sám predsa nepoľovať!

Do vrabca hodiť? — to by ma ctilo! —

vtáča, čo v krásnych záletoch žilo,

chcem si duši obetovať! —

15

Tak sa vyslovil, zdvihnúc baltičku,

hrdú poriskom slivkovým,

na ktorom vidieť samú cifričku

vybitú vláknom spiežovým;

z hunky v osmoro visí remenec,

naň si zavesí baltu mládenec

a stúpa hor’ a hor’ horou;

myšlienky nemá, nemá starosti,

len tajne vejú prsmi radosti

jak vetrík lístím javorov.

16

Vyjde ku svojej širokej skale,

obráti sa a dol’ hľadí,

hľadí po čerstvej zelenej diale

a na skalu sa usadí:

v širokých prsiach pozbiera paru

a vydúchne si smutnú fujaru,

prsty na dierky položí: —

zaplače hora, háje zastenú

a žiaľ za žiaľom z pŕs tých sa ženú,

v ktorých smútok nebrloží.

17

Lebo to má ľud ten špatnokrásny,

že radosti v žiaľoch spieva;

zdá sa ti, že je nad šťastných šťastný,

zdá sa, že v žiaľoch omdlieva:

a tak je. Jeho cit žiale tuší,

o ktorých jeho svedomie čuší,

ktoré v ňom len múdri znajú:

a život jeho ten vždy sa smeje,

cudzí mu je strach — cudzie nádeje,

čo svet ten náš previevajú.

18

„Zaspieva mu vtáča na kosodrevine“,

on cíti, čo vtáča spieva:

„Čo komu súdenô, veru ho neminie“,

to čuť v speve sa domnieva:

zdá sa mu, že niet, krem bied zdedených,

žije v radostiach nepremenených,

tak ako žil v nich jeho ded:

minulosť peknú sám si vybájil,

a budúcnosť mu cele zatajil

nezvedavý jeho pohläd.

19

Za čím obyčaj žialiť, požiali,

čím baviť, tým sa zabaví,

spieva, čo staré matky spievali,

reč pradedov svojich vraví:

a hneď ako blesk hromom zakľaje,

koho klial, tomu zas šťastie praje,

hneď v búrach je, hneď má pokoj;

hneď v dolinách sa tichých osadí,

hneď vrchmi lieta sťa orol mladý,

ako aj ten Martinko môj.

20

Jak si prehráva, tak si prehráva,

nič necítiac, nič nemyslí,

akoby zvuky, ktoré vydáva,

samy píšťalou sa tisli:

a ty počúvaj to ich trasenie,

to žiaľov tajných velebné vrenie,

to vlnenie, v ktorom tlejú:

a jedným okom sladké nadšenie,

a druhým okom žiaľne túženie

po lícach sa ti rozlejú.

Koniec ukážky