Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Z cestovného denníka Janka Buora

Ján Juraj Buor

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2010 Petit Press

Copyright ePub version © 2017 iAdverti

Copyright © 2010 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Dušan Kroliak, Daniela Kubíková, Erik Bartoš

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0197-8

Pôvodná publikácia

Michal Eliáš. Púť po otčine. Tatran. Bratislava 1981. 104 s. Michal Eliáš edične pripravil, napísal doslov a spracoval poznámky. Štefan Drug rediguje. Viera Štetinová, zodpovedná redaktorka. Tomáš Oravec korigoval. Magda Zrubcová,  technická redaktorka.

Bibliografické poznámky

Zverejnené cestopisy boli napísané v roku 1846 v štúrovskej spisovnej slovenčine. Vzhľadom na čitateľské vydanie sme však texty čiastočne upravili, prispôsobili dnešnému čitateľovi.

Dôsledne sme upravili písanie i — y, s — z, mäkčenie spoluhlások a písanie veľkých písmen podľa dnešného pravopisného úzu.

Čiastočne sme upravili slovosled a skladbu, dlhé súvetia sme rozdelili na menšie vetné úseky.

Fonetický tvar osobných mien a zemepisných názvov sme upravili na spisovný. Ojedinele sme zasahovali aj do tvaroslovia a slovníka, neznáme slová sme nahrádzali zrozumiteľnými.

Poznámky a vysvetlivky k textom sú stručné, uvádzame ich podľa poradia výskytu a pri opakovaní ich už nevysvetľujeme.

* * *

„V roku zverejnenia Dobšinského cestopisu v rukopisných časopisoch, v rukopisnom zábavníku Národný zábavník na rok 1846 — 1847, vychádzajúcom v Bratislave, boli zapísané Opisy krajov a Z cestovného denníka Janka Buora.

Sviežo napísaná cestopisná črta Z cestovného denníka Janka Buora hovorí o zážitkoch a skúsenostiach získaných za šesťtýždňového putovania záhorsko-podjavorinským krajom, pri ktorom autor navštívil dvadsaťtri obcí a miest. Písal ju po štvorročnom časovom odstupe (cestu uskutočnil v roku 1842). Najživšie vykreslil rozlúčku Jozefa Miloslava Hurbana s Brezovou, pohreb učiteľa v Krajnom a vlastnú ľúbostnú zápletku. Do prózy zaradil aj osemveršovú básničku o Čachticiach. Napriek krátkemu rozsahu pre množstvo kultúrnohistorických údajov má značnú dokumentárnu hodnotu. Prevažuje v nej opis plný nadšenia a národnostného zaujatia. Sviežosťou, lyrickým podfarbením a uplatnením subjektívneho faktoru sa podstatne líši od Opisov krajov.“

Michal Eliáš

Z cestovného denníka Janka Buora

Cestovať a len cestovať bola moja vrúcna žiadosť, za ktorou som už odjakživa úprimne túžil. Na ktorú ale stranu sveta mám obrátiť svoje kroky? Táto otázka sa často pred myseľ moju predstavovala. Bolo to roku 1842 v mesiaci júni, keď ma tá myšlienka prerazila, aby som zaletel, kde moja rodinka slovenská v hlbinách Tatier odpočíva. A ja som letel ako orlík mladý za svojou mamičkou, aby som poznal tie kraje veselé, tie vŕšky vysoké, doliny hlboké, lúky meňavé a tie potôčiky hrmotné, o ktorých som už tak dávno dačo milého počúval. Nepridŕžala ma ani láska k rodičom, ani šľachetné a zamilované srdcia priateľov, ani to milé položenie kraja toho, v ktorom som sa zrodil. Bo presvedčený som bol o tom, že bežím a kráčam do náručia predrahých rodákov, ktorých aj so mnou jedna matka odchovala, matka naša Slávia.

Prvé kroky ma z tichej doliny, kde dušu moju múzy od detinských časov kojili, kde som prvé semeno na poli duchovnom do vnútra svojho zasial a zočil, ta cez Bielu horu viedli. Biela hora je naozaj v peknom položení ležiaci vrch neďaleko úpätia Karpát, z ktorého výhľad krásny z jednej a z druhej naširoko-ďaleko rozsiate pole uhorské sa pred oči cestovateľa stavia. Z druhej strany ale vidieť nateraz smútiacu Moravu. Biela hora aj na históriu alebo dejepis veľmi účinkuje, bo tu kráľ Svätopluk slávne bojoval, tiež aj na básnika moc velikú má, bo sa smelo jak do tmavej predošlosti, tak do prítomnosti na krídlach živej obrazotvornosti pustiť a zaletieť môže. Biela hora je tiež ten povestný vrch, na ktorom sa slávny zbojník Rajnoha zdržiaval.

So žalostným srdcom zanechal som tento vrch romantický a okolo Jablonice do Prietrže, kde náš ostrovtipný vlastenec Pauliny[1] je osídlený, som na noc dorazil. Som teda už v nitrianskej stolici, ktorá z ohľadu reči za najvzdelanejšiu od starcov a našincov dosiaľ považovaná býva. Prietrž leží v hlbokej doline a jej obyvateľom častými búrkami celé lúky navnivoč obracia. Kostol je tu veľký, takrečeno artikulárny, kde sa za predošlých čias zo všetkých strán Nitry k verejným službám božím pobožní ľudia schádzali. Meno Prietrž že dostala od voziarov, ktorí tak volali jedni na druhých „pridrž“! Po krátkom, ale jadrnom rozhovore odobrali sme sa každý na odpočinok. Naráno, keď sa už zore červenali a sláviky sa tu a kde ozývali, ja som ďalej kráčal pri peknej a jasnej neba žiare až na Brezovú.

Brezová v hlbokej doline leží, tak akoby ani nikto o nej nemal vedieť, bo okolo vysokými vrcholci je obtočená, ktoré akoby stráž nad ňou viedli, čo je dôvodom toho, že v priepasti tej tichý, pracovitý a prostosrdečný ľud prebýva. A tak je, bo Brezovania sú statoční, prívetiví, dôverní a úctiví ľudia — a že z ohľadu cirkevných vecí sa také vzbúrenie bolo stalo, to sa len nevzdelanejšej čiastke, po kopaniciach sa zdržujúcej, pripísať musí. Obyvatelia najviac garbiarstvom sa zaneprázdňujú a veľmi veľký handel prevádzajú, takže keď sa dakto Brezovana na ceste postaveného opýta, kam ide, on mu odpovie, že len tu trochu do Pešti.

Kraj okolo je síce neúrodný, ale práca veľká a usilovnosť to premáha, čo ale z jednej strany aj tým ohromným tučným a silným hovädám ich sa pripisuje, a z druhej čiastky, že bár aj búrka i víchrica často ich prácu pokazí, oni predsa to druhý aj tretí raz opraviť nezameškajú.

Na tie vrchy takrečenou károu chodia, kde len jednu čiastku kôň ťahá, aby tým ľahšie a pohodlnejšie vyjsť mohol, kde ho určité miesto čaká. Ale veď aj v našich Slovenských národných novinách[2] moc pekného a chválitebného sme čítali o Brezovej, tak o jej duchu národnom sme sa tiež presvedčili, čoho dostatočným dôkazom je už dávno zriadená nedeľná škola. Zanecháme jej terajšie počínanie a len na ten čas sa spiatky obzrieme, keď som ja cez ňu cestoval. Našiel som tam vtedy ešte nášho milovaného, cirkvi a národu obetovaného muža, čo teraz v Hlbokom[3] do šíreho sveta pozerá a svoje žiary duchovné po Slovensku rozosiela — ešte ako kaplána na vinici božej pracujúceho.

Ale ten deň bol práve dňom, v ktorom sa so svojimi sebe oddanými Brezovanmi lúčiť mal, súc totiž do Hlbokého za kňaza povolaný. Nejedna horká slza poliala posvätné miesto chrámu toho, keď sa z kazateľnice jeho smutný ohlas ozýval, nejedno srdce pocítilo bolesť veľkú nad budúcou stratou svojho pastiera, nejedna duša zaplakala nad odchodom jeho. Ako ale po nešporách do nedeľnej školy ľudstvo sa schádzalo, tu každý s ovesenou hlavou a krvavými očami svojho učiteľa očakával. Škola bola preplnená, keď sme do nej vchádzali, a jak náhle svoje trúchlivé slová s lúčením spojené vravieť začal, tu všetko akoby iskrou elektrickou prerazené pocítilo žalosť. Smútok a veľký bôľ prerážal zarmútené duše starcov aj mladíkov. Keď ale to povedal, že sa telom lúči, ale jeho duch že s nimi a pri nich zostane, tu rozžialené srdce ľahšie dýchať počalo. Po dokončenej zápalu plnej reči tamojší školský učiteľ pán Sucháč,[4] poďakujúc sa za jeho prácu a ustávanie na poli jak cirkevnom tak národnom, ducha i v búrkach a krútňaviciach divých stáleho mu prial, medzi priateľským a žalostným pohľadom lúčeniu tomuto blížiaca sa už tma koniec urobila. Na druhý deň s veľkým obecenstvom aj s priateľskými rozhovorkami zanechajúc, na vozy sa kládlo a my išli sme do Hlbokého, kde drahého nášho Miloslava sila ľudstva jak na vozoch tak na koňoch a v jednakom brezovskom čiernom obleku dvadsať bystrých mladíkov, ktorí z jeho duchovného semena úžitok brali, s ostatným sa poďakovaním odprevádzali. Ako sme do Hlbokého prišli, tu hlas zvonov a streľby nás privítali a po veselej rečnej zábave každý k svojim stranám sa odobral, prajúc Miloslavovi nášmu šťastie a hojné požehnanie. A tak teda tu ostávaj, ty kriesiteľ dosiaľ potlačeného, v kliatbe a v prachu len zemskom váľajúceho sa národa nášho! Spievaj, pracuj, napomáhaj vyslobodenie jeho a za dar toho dostaneš veniec neuvädlej pamiatky!