Venovanie

S láskou venujem svojmu manželovi,

ktorý ma naučil, že sny sa nemajú len

snívať, ale treba ich aj plniť.

Petra Nagyová Džerengová

Chcem len tvoje dobro

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Ukážka z elektronickej knihy

© Petra Nagyová Džerengová, 2005, 2014
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2014
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2014
Design © Katarína Marenčinová, 2014
Jazyková úprava Sylvia Sachs
387. publikácia, 2. vydanie

ISBN 978-80-8114-330-4 (brož.)
ISBN 978-80-8114-329-8 (ePub)

1.

CEZ MALÚ PUKLINU vo dverách, pokrytých popraskanou vrstvou farby, čo bola kedysi biela, videla presne zadok chlapa, ktorý sa pohyboval v súzvučnom rytme s telom, opretým o starý stôl. Obraz pred sebou vnímala ako pod vodou – nejasne, no predsa ostro. Akoby ho niekto načrtol uhlíkom, no z rozmazávajúcich sa kontúr vystupovali pred ňou detaily, vykreslené ostrou ceruzou. Dokonca rozumela, čo si muž, ktorý nechutne vytŕčal svoje už trochu zostarnuté pozadie, šepká s telom pod ním.

„Zbožňujem to. Chcel by som to robiť stále.“

„Ale ja už nevydržím,“ vzdychalo Telo.

Vychovali ju slušne, a tak nevedela, či má počkať, kým tí dvaja skončia, alebo tam vraziť hneď. A má ich vôbec vyrušiť? O jeden nedokončený orgazmus viac či menej... Pochytila ju absurdná túžba pridať sa k nim. Už dosť dlho sa jej nedostávalo práve toho, čoho milenci za dverami mali evidentne dosť. Lenže ohľaduplnosť k druhým, najmä k vlastnému mužovi, ju držala na uzde. Áno, je to jej muž, jej zákonitý manžel, aspoň na papieri, ktorý sa teraz v starej, rozheganej búde zabáva s Telom.

Zrazu čosi dopadlo na strechu. Buch, buch, buch – zvuk postupne slabol, až nastalo ticho. Ruchy, tvoriace kulisu absurdnému divadlu, kde bola nedobrovoľným divákom, zmĺkli. Dvaja herci na scéne stuhli. Aj ona – zľakla sa, že teraz sa k nim bude musieť pridať.

Kedysi dávno bola s manželom v divadle na multiaktívnom predstavení. Diváci vychádzali na pódium, zapájali sa do hry a tak ju menili. Začala sa vždy rovnako, no každý večer mala iný koniec. Ktovie, ako by sa skončila hra, keby sa teraz zapojila? Skolabovaním dvoch hlavných hercov? Alebo by zlyhala ona?

„Čo to bolo?“

„Neviem, ale, prosím ťa, pokračuj, už je ticho. Ešte chvíľa a som hotová,“ stonalo Telo. Zadok poslúchol a o chvíľu sa už opäť rytmicky pohyboval. Tušila, čo to bolo. Odpal drevom na jamku číslo deväť. Jano Adamčák, ak nie najlepší hráč golfu na podujatiach pre smotánku, tak jeden z najlepších, sa niekedy pri úderoch nechal uniesť. Aj teraz skončila loptička až na streche búdy, v ktorej sa ukrýval objekt jej pozornosti. Úder do strechy ju prebral z tranzu. Obraz pred ňou sa akoby vynoril z vody a začal nadobúdať ostré obrysy predmetu zaliateho silným svetlom. Definitívne sa rozhodla, že odíde. Jej vnútorný hlas, s ktorým viedla časté diskusie, sa jej vysmieval: Čo si chcela vlastne urobiť? Vykopnúť dvere, vraziť dnu a narobiť cirkus? Ona však chcela uchrániť predovšetkým seba. Nevedela, či by zvládla konfrontáciu s Telom. Nevedela, či chce spoznať konkrétne meno a tvár. Pozbierala všetku svoju duševnú silu a sústredila sa na odchod bez ďalších zvukov, ktoré by ich vyrušili. Len preč, rýchlo preč! Pozrela sa na oblohu. Oslepilo ju ostré slnečné svetlo.

„Ani mráčika, ani vtáčika letáčika,“ zamrmlala si úryvok z detskej riekanky. Vybrala z kabelky slnečné okuliare a nasadila si ich. Slnko sa jej celkom hodilo. Okuliare aspoň zakryjú červené oči. Slzy, akoby čakali len na ne, vytryskli jej z očí ako z vypustenej nádrže. Z diaľky k nej doliehali hlasy. Poobzerala sa po okolí. Tu vzadu ešte nebola a ako je tu pekne! Miesto priam stvorené na piknik. Starý košatý dub mal ešte dosť sily, aby sa celý zazelenal. Trávnik nebol taký upravený ako vpredu. Pripomínal skôr lúku, miestami sa žltla púpava a z trávy vytŕčali jej hlávky aj iné lúčne kvety.

Aké romantické miesto, pomyslela si. A oni si namiesto piknikovania užívajú v starej búde, ktorá sa len zázrakom ešte nerozsypala. Vysoké opätky sa jej zapichli do trávy. Dve úzke dierky na ňu vyčítavo pozerali. Prečo ničí dokonalosť prírody?

Lenže kto sa zaujíma o jej život? Asi nikdy nebol dokonalý, ale aspoň sa tak tváril. Chcela sa rozbehnúť, nohy ju však neposlúchali. Potrebovala stoličku, a to hneď, a ešte pohárik. Donútila sa aspoň zrýchliť kroky. Pľúca jej pracovali ako kováčske mechy, keď sa ráno nedajú rozdúchať. Pri kaštieli spomalila a rukou si zahrabla do vlasov. Chcela sa nenápadne zamiešať do davu a splynúť s ním. Zamierila k najbližšiemu barovému pultu.

„Čo to bude?“ usmial sa na ňu počerný fúzatý chlapík. Na hlave mal sombrero a na sebe pončo, keďže išlo o turnaj medzinárodných firiem, ktoré si stánky ozdobili typickými symbolmi svojej krajiny. Márne sa snažila spomenúť si na nejaký iný mexický drink, ako je tequilla. Tú nepila, odkedy videla fľašu tequilly so zakonzervovaným hadom.

„Tequilla?“ ponúkol ju s úsmevom, podľa nej pekne potmehúdskym. Vari vie čítať myšlienky?

„Jasné, dvakrát a dvojitú dávku,“ zaznelo spoza jej chrbta. Zvrtla sa.

„Ani sa ma nespýtaš, či chcem?“ usmiala sa na prichádzajúcu. Žena sa oprela o pult a namiesto odpovede jej venovala žiarivý úsmev televíznej hviezdy.

„Kristína, kde ste sa vyparili?“ spýtala sa. Bola to Angela, Kristínina najlepšia priateľka. Skoro sa jej podlomili kolená od slabosti. Chcela sa vrhnúť priateľke do náručia a nechať sa čičíkať ako malé bábo. Na to však bude čas. Nie teraz, pred všetkými. Prinútila sa vyčariť aspoň spolovice taký žiarivý úsmev ako Angela.

„Ale, trochu som sa tu motala. A kde si bola ty?“

„Ja?“ Angela sa roztržito obzerala.

Kristína musela napriek vysokým opätkom vyvrátiť hlavu, keď sa s Angelou rozprávala. Kamarátka vždy vyčnievala z radu a páčila sa jej pozornosť, ktorú svojou výškou priťahovala. Ani čašník z nej nespustil oči.

„Tie tequilly budú, prosím vás?“ usmiala sa naňho Angela.

Chlapík sa nezmohol na slovo, len mlčky prikývol.

„Je tu nuda. Mali by sme to trochu roztočiť, čo povieš?“ žmurkla na Kristínu.

„Neviem. Necítim sa dobre. Asi pôjdem domov.“

„Myslíš to vážne? Azda chceš vynechať recepciu?“

„Rozbolela ma hlava.“ Kristína začínala byť nervózna. Musí rýchlo vypadnúť, skôr než sa zjaví jej manžel. Nechcela ho stretnúť. Nechcela sa tváriť, že nič nevidela a nemala ani tušenie, ako sa vôbec tváriť. Potrebovala čas, aby sa spamätala. Tequillu obrátila do seba ako starý Mexičan. Striaslo ju. V žalúdku ju pálil alkohol a na hlavu jej pražilo slnko. Nie veľmi vhodná kombinácia. Najprv to bola výhovorka, že sa cíti zle, ale teraz sa jej hlava krútila ako po desiatich jazdách na reťazovom kolotoči. Aj Angela si to všimla.

„Opri sa o mňa,“ ponúkla jej rameno. „Ideme si sadnúť!“ zavelila. Medzi nimi to vždy takto fungovalo. Na velenie tu bola Angela, na vykonávanie rozkazov Kristína. Niežeby jej to prekážalo. Bola submisívny typ, ako sa dozvedela od psychológa. Do manželskej poradne zašla, keď si už nevedela rady, lebo povaha ju nútila ustavične sa podriaďovať manželovi. Niekedy mávala pocit, že sa v nej čosi roztrhne, tak veľmi sa chcela vyhnúť konfliktu medzi nimi. Občas potom vybuchla pre maličkosti. René to neznášal a tvrdil, že je hysterka. Zdalo sa však, že návštevy v poradni pomohli, lenže čo potom robil jej manžel v tej prekliatej búde? Mala by reklamovať výsledok. Tých pár sedení ju vyšlo na peknú kôpku peňazí. Tentoraz sa však Angele vzoprela.

„Nejdem si nikam sadnúť. Chcem ísť domov.“

Angela jej pustila rameno. Z kabelky si vybrala striebornú tabatierku.

„Dofrasa!“ zahrešila polohlasne. „Tá sprostá tabatierka sa zase zasekla.“ Mykla ňou. Cigarety sa rozsypali po tráve. Rozdupala ich topánkou.

„Pohádali ste sa s Reném?“ začala sa Angela opäť hrabať v kabelke. Otvorila novú škatuľku cigariet a jednu si zapálila. Kristína si namiesto odpovede vypýtala cigaretu.

„Fíha, to musí byť vážne,“ podávala Angela priateľke škatuľku. Naposledy videla Kristínu s cigaretou azda na vysokej škole.

„Ďakujem.“ Prvý šluk pripadal Kristíne skvelý, druhý už menej a po treťom mala pocit, akoby ju niekto tresol po hlave kladivom. Ako omráčená sa poobzerala po najbližšom popolníku a cigaretu v ňom zahasila. Robí hlúposti. Opakovala si dôvody, prečo prestala fajčiť. Všetky jej však pripadali ako slabá káva proti tomu, prečo po dlhých rokoch opäť vzala do úst cigaretu. Na jednej strane stálo zdravie, krása, vyhodené peniaze a nepríjemný dych, na druhej manželova nevera. Už to neboli len pochybnosti, prečo býva v práci tak dlho, prečo občas náhle zloží slúchadlo. Raz dostala aj anonymný list, ale zahodila ho, tak ako svoje podozrenia. Ako však naložiť s tým, čo videla na vlastné oči? Pozrela na Angelu.

„Keď stretneš Reného, povedz mu...“ na chvíľu zaváhala, „povedz mu, že mi prišlo zle a odišla som domov.“

„Ja ťa hodím, zlatko.“

„Radšej si vezmem taxík. Len tu ostaň, aspoň dáš pozor na Reného. Pri tebe bude v bezpečí.“

„Už je dosť veľký na to, aby som ho strážila, nie?“

„Veď vieš, ako to myslím. Keď si s ním, akoby som tu bola aj ja. A prítomnosť manželky chlapov umravňuje, nie? Zavoláme si zajtra, dobre?“

„Dobre,“ prikývla Angela.

„Taxi,“ Kristína zamávala na auto, z ktorého práve vystúpil mladý pár.

„Kam to bude, pani?“ Taxikár bol mladý a pohľadný. Kristína sa však cítila stará a škaredá. Pichlo ju pri srdci. Možno je rovesníkom Tela. Skúsila si predstaviť tvár a myseľ toho dievčaťa. Dofrasa, čo sa to dievčisko tlačí do vekovej kategórie, ktorá mu nesedí! Tento by k nej pasoval viac.

„Máte priateľku?“ opýtala sa.

Taxikár sa na ňu prekvapene pozrel. V duchu sa zasmiala. Asi si myslí, že ho balí a chce mu ponúknuť úlohu gigola. Hej, nechcel by si obšťastňovať osamelú a zanedbávanú paničku bohatého manžela? preletelo jej mysľou. „Prepáčte, nechcela som byť zvedavá, len mi to tak... radšej ma odvezte domov.“

„Najprv by ste mi museli povedať, kde to je,“ uškrnul sa taxikár.

Kristína povedala adresu a zamyslela sa. Čo je to – doma? Veď ich domov, ich útulný domček jej už nepatrí. Ani jej manžel.

2.

„PROSÍM,“ KRISTÍNA ZDVIHLA konečne slúchadlo, lebo telefón vyzváňal ako pojašený. Hlas mala chrapľavý, akoby včera vyfajčila škatuľku cigariet, a pritom si sotva potiahla.

„Ahoj, nebodaj som ťa zobudila?“

„Hm,“ začala sa pomaly preberať. Pozrela na druhú polovicu manželskej postele. Periny a vankúš včera ustlala a presne tak vyzerali aj dnes ráno. Nikto v nich neležal.

„Koľko je hodín?“ sadla si. Zdola revalo rádio. To znamená, že dcéra už vstala. Ako to, že sa nezobudila?

„Kristína, nechce sa mi veriť, že si ešte v posteli.“

„To tá tvoja pilulka na upokojenie. Zaspala som po nej ako malé decko.“

„Som rada, že ti pomohla. Ináč, už je osem.“

„Bože!“ Kristína vyskočila z postele. Zo zrkadla na stene na ňu hľadela cudzia žena – vlasy rozstrapatené, pod očami čierne šmuhy od maskary a sĺz. Včera večer porušila jedno zo svojich súkromných desiatich prikázaní – išla spať neodlíčená. Nuž čo, zásady sú na to, aby sa porušovali.

„Tinka, si tam?“ počula v slúchadle Angelin zvučný hlas. Nedal sa nepočuť. Vždy to tak bolo. Už od základnej školy. Kristína bola rada, že Angelu má. Bez priateľstva život nestojí za nič. Kto to povedal? Cicero? Keby bola teraz v televíznom Milionárovi, určite by použila žolíka – zavolaj svojmu priateľovi. Jej život však nebol hra, aj keď teraz mala pocit, že je bábka a ovláda ju niekto, kto jej nedá ani trochu zasiahnuť do deja.

„Rozmýšľala som o nás,“ ozvala sa po chvíli. „Som rada, že ťa mám. Neviem, či som ti to už povedala, ale po toľkých rokoch bolo načase.“

„Nebuď sentimentálna, prosím ťa,“ odvetila Angela, ale na hlase bolo počuť, že ju to dojalo. Určite bola aspoň trochu vykoľajená.

„Tak ako dopadol včerajšok?“

„Super. Škoda, že si odišla. Ináč, Reného som si zobrala pod ochranné krídla, ako si chcela. Predstav si, turnaj vyhral ten malý škaredý chlapík z japonskej firmy. Mimochodom, nikdy som si nemyslela, že Japonci môžu byť takí tuční,“ zasmiala sa Angela. „Bol to grand, všetkých pozval oslavovať. Keď som videla, že René sa pridáva, nenápadne som sa priplichtila aj ja.“

„Už ťa vidím, ako nenápadne. Musela si tam vytŕčať ako páv medzi holubmi.“

„Tak nejako,“ zasmiala sa Angela spokojne.

Sebavedomia mala dosť. Vzhľadom na jej výšku to bolo pochopiteľné. Aspoň podľa Kristíny, lebo tá mala o pätnásť centimetrov menej, čo spájala so svojou neistotou, hlavne vo väčšej spoločnosti, Angela sa Kristíninej teórii o centimetroch a sebavedomí posmievala. Vysvetľovala jej, že sama so svojou výškou na seba tak či tak upozorňovala. Mala sa stiahnuť do kúta? Aj tam by vytŕčala. Tak si zvolila opak. V detstve si však Angela užila svoje. Deti vedia byť kruté, keď sa medzi nimi zjaví niekto odlišný. Kristína si to dobre pamätala: žirafa, rebrík do neba. Podobných prezývok si Angela užila viac než dosť. Do ich triedy prišla, keď sa kvôli otcovej práci presťahovali z malého mestečka do Košíc. Raz sa Kristína zasmiala na nejakej novej nadávke a Angela na ňu tak škaredo zagánila, že by sa najradšej prepadla. Prišlo jej ľúto toho vyziabnutého vysokého dievčiska. Angele však spolužiaci nikdy nestáli za to, aby im dačo odvrkla. Zakaždým ich len zmrazila pohľadom a vyhlásila, že vysokí vysoko rúbu. A všetci budú ešte pozerať, čo raz dokáže. Kristína obdivovala Angelinu odvahu postaviť sa skupine namyslených deciek z mesta. Prízvuku z malého mestečka sa zbavila veľmi rýchlo a bandy posmievačov tiež. Ani sa nenazdali a bola ich vodkyňou.

„Parádne sme to potom roztočili. Mala si vidieť, ako perfektne ten Japonec tancoval. Siahal mi sotva po krk, ale vôbec nám to neprekážalo. Ťahali sme to až do rána. René bol s nami. Správal sa slušne, ako sa patrí na ženatého muža a otca.“

„Bol sám?“ opýtala sa Kristína. Občas sa René nevrátil domov a z večierkov išiel rovno do práce. Akoby mal osemnásť a stále býval na internáte, kde žúr trval aj tri dni bez prerušenia. Akoby mal v sebe zabudované malé perpetuum mobile.

„Ako to myslíš? Veď ti vravím, že bol s nami.“

„No, či ho tam niekto nesprevádzal.“ Kristína sa cítila nepríjemne, ale vyslovila to. Nechcela však, aby sa Angela cítila ako špión, ktorý jej podáva hlásenie.

„Nejaká slečna,“ dostala zo seba konečne.

„Slečna? Si normálna?“ začudovala sa Angela. „Myslíš, že by som pripustila nejakú konkurenciu? Veď vieš, aká som.“ Angela si vedela niekedy zo seba pekne uťahovať. „Hovorím ti, bola to čisto pánska jazda, mňa nevynímajúc,“ zasmiala sa. „Lenže mňa už dávno neoslovujú slečna, aj keď ma o ten titul ešte nijaký chlap nepripravil.“

Takže slečna po telocviku asi išla domov, pomyslela si Kristína. Telo už dostalo svoje. Pravdepodobne si René nedovolil ukázať sa s ňou pred očami jej najlepšej kamarátky.

„Tinka, už musím bežať. O deviatej máme poradu. Ale čo by si povedala, keby sme sa stretli na obed?“

„Neviem,“ vzdychla Kristína. „Zavoláme si, dobre?“

Vôbec netušila, ako sa bude vyvíjať deň. Ako sa rieši nevera? Má ísť na súd po rozvodové papiere, hodiť ich Renému do tváre a urobiť niečo dramatické? Lenže, čo keď sa schytí a odíde? Je na to pripravená? Asi nie. Má o manžela bojovať? Ísť na liposukciu, dať si vytiahnuť viečka, začať cvičiť? Alebo sa tváriť, že sa nič nedeje a chystať mu dvakrát denne teplé jedlo, aby si uvedomil hodnotu rodinného kozuba?

„Tvoje neviem neuznávam. Pozývam ťa do tej novej reštaurácie Robinson. Ináč, včera si sa tvárila ako ten úbožiak na pustom ostrove. Myslím, že sa potrebuješ s niekým pozhovárať. Tak o dvanástej, dobre?“ Angela ako zvyčajne nedala Kristíne možnosť na odmietnutie. Zložila tak rýchlo, že sa nestihla ani odzdraviť.

3.

EŠTE NA CHVÍĽU sa zakrútila do teplej prikrývky. Nechcelo sa jej z postele. Cítila sa v nej bezpečne a keď zavrela oči, mohla ignorovať fakt, že René neleží vedľa nej. Spomenula si na slová jednej trampskej pesničky: Já volám postelí, posteli má, život v posteli se počína, v posteli ho nejeden z nás i ukončí... Kristína mala pocit, že nadišla tá pravá chvíľa, aby ho ukončila. Želala si, aby ju posteľ zhltla a ona sa ocitla v inom svete, kde nie sú neverní manželia, ani manželky, ktoré musia neveru riešiť. Pretiahla si perinu cez hlavu a rozplakala sa. Prečo sa to prihodilo práve jej? Veď je dobrou manželkou, víta si muža s teplým jedlom, neškriepi sa, počúva ho, dokonca i poslúcha. Nikdy ho neodmietla ani v posteli, aj keď naňho nemala chuť. Chlapovi nikdy nehovor nie, lebo si pôjde hľadať inde, vravievala sestra starej mamy. Dožila sa úctyhodného veku a ani po smrti manžela, s ktorým prežila päťdesiatpäť rokov, nemala núdzu o nápadníkov. Bože, ako ďalej? kládla si Kristína otázku, na ktorú nevedela odpovedať. Nenávidela rozhodovanie. Jej mama ju prirovnávala k pštrosovi. Myslíš, že keď schováš hlavu do piesku, problém zmizne? Kým sa hrabeš v piesku, niekto ťa môže kopnúť do zadku! Ako vtedy, keď jej meškala menštruácia a Kristína si nahovárala, že to nič nie je. Spomienka sa jej vynorila pred očami. Pocit strachu a nečakaná bolesť ju omráčili. Akoby si práve odtrhla zo stromu prezretú hrušku, zahryzla a šťava z ovocia sa jej rozstrekla lepkavými pramienkami po brade... Čo otvorilo trinástu komnatu v jej podvedomí? Kľúč od nej predsa zahodila do mora zabudnutia. Bola to Reného nevera? Teraz prišiel trest za to, že sa kedysi vzdala svojho syna? Nikdy neodpustila mame úlohu, akú pri tom zohrala. Znovu prežívala tú scénu.

4.

„TUŠÍM SI PRIBRALA,“ prihovorila sa jej raz mama. Kristína sa tuho začervenala.

„Poď sem, nech si ťa obzriem!“ Cítila sa ako Červená čiapočka, keď ju vlk preoblečený za starú mamu lákal bližšie, aby ju zožral.

„Poď sem,“ zvýšila matka hlas, keď zbadala, že dcéra otáľa. Zmocnil sa jej strach raneného vtáka, keď sa naňho chystá skočiť mačka a on nemôže rozprestrieť krídla a uniknúť.

„Čo je s tebou,“ matka jej nadvihla voľný sveter a pozrela na brucho. Ohmatala ho a potom aj Kristínine prsia ako tovar na trhu. Zasa mamu sklame. Začalo sa to tým, že sa narodila ako dievča namiesto vytúženého syna. Pohľadom sa zavŕtavala do zeme. Mlčanie preťal matkin hlas. Napriek tichému tónu znel zlovestne.

„Keby som nevedela, že si panna, obávala by som sa, že si tehotná.“ Kristína sa schúlila, akoby každé matkino slovo bolo tvrdým boxerským úderom. Bola K.O., aspoň sa tak cítila. Neodpovedala. Cítila vo vzduchu matkinu otázku. Mama však bola lekárka a Kristína bola presvedčená, že vo chvíli, keď vyslovila svoje podozrenie, už vedela, že je to tak. Čo iné mohli znamenať zväčšené prsia a vyduté brucho? Je tehotná. Vtedy konečne vytiahla hlavu z piesku. Áno, je tehotná. Vtedy si to priznala po prvý raz. Za chrbtom žmolila opasok od županu a želala si, aby to mama nikdy nevyslovila. Možno by to potom nebola pravda. Hodvábny župan dostala na štrnáste narodeniny. Mama jej ho doniesla z kongresu v Číne. Naozaj mala niekedy štrnásť? Zdalo sa jej, že to bolo pred sto rokmi, a pritom keď tento mučivý rozhovor prebiehal, mala iba šestnásť... Chcela sa hodiť mame do náručia a rozplakať sa. Bože, je tehotná. Mama však prejavy slabosti neznášala. Slaboch nie je hoden dobrých vecí, tvrdila. Je dieťa dobrá, alebo zlá vec? Mama ako gynekologička priviedla na svet stovky detí, mala by o tom niečo vedieť.

„Asi je to tak,“ vyriekla a v tej chvíli sa jej tehotenstvo stalo skutočnosťou, ktorá zmenila jej život od základu.

„Ernééééést,“ rozľahol sa po dome výkrik a bola to asi jediná chvíľa, keď videla mamu rozrušenú.

„Ernéééést,“ kričala matka na otca a Kristína pochopila, že jej detstvo sa skončilo a už nikdy sa nevráti.

5.

ZO SPOMIENOK JU PREBRAL dcérin hlas.

„Mami!“ volala na ňu z kuchyne. Kristína pozrela na budík – bolo takmer deväť hodín. Nemala byť Soňa v škole? Jej sladká malá Sonička. Byť rodičom je také ťažké. Nechcela opakovať mamine chyby a byť na dcéru prehnane prísna, aby nedopadla ako ona. Nechcela, aby Soňa musela niekedy klamať. Radšej nech jej povie pravdu, aj keď s ňou nebude súhlasiť. Aj ona bola navonok poslušná dcéra, ktorá nosila domov samé jednotky a neflákala sa. Lenže keď stretla Mareka, zaľúbila sa a našla spôsob, ako byť s ním. Mama nič netušila. Zo školy predsa chodievala len do jazykovky a učiť sa ku kamarátke. Kristína vzdychla a perinu si stiahla z hlavy. Nie, so pštrosiarňou treba definitívne skoncovať. Vhupla do studených drevákov a obliekla si župan. Okolo krásneho barokového zrkadla – manželov dar k jej tridsaťpäťke – prešla radšej so sklonenou hlavou. Jeden pohľad na seba jej už stačil, vyzerala hrozne a nepotrebovala si udupať už aj tak nízke sebavedomie. V rohu zrkadla mala malý papierik s vypísanými radami do života. Našla ich v akejsi príručke na úspešný život: Usmievaj sa, si najlepšia, alebo pomysli si, že iní sa majú ešte horšie. Občas to fungovalo, ale teraz by nepomohol ani rozhovor s úspešným autorom týchto rád.

„Koľko môže mať rokov?“ Kristína sa pristihla, že uvažuje o Tele. Možno toľko ako ty, keď si Reného zbalila, odpovedal jej hlas kdesi vnútri. Ja som ho nezbalila, to on, opravila ho, akoby teraz na tom záležalo.

„Mami, kde toľko trčíš?“ zaznelo kdesi v dome.

„Už idem,“ zamrmlala a usilovne zotierala stopy mejkapu, aby si ich Soňa nevšimla. Nechcela, aby sa jej dcéra vypytovala. Kým sa nerozhodne ako ďalej, musí sa správať ako zvyčajne. Zopla si vlasy do gumičky a zišla dole. Privítal ju dcérin vyčítavý hlas.

„Mami, kde si tak dlho, musím ísť do školy a ešte si mi neurobila desiatu. Prídem neskoro.“

„A čo keby si si ju urobila raz sama,“ povedala ostro. Soňa bola ukážkový príklad puberty, a preto sa navzájom obchádzali ako dvaja bojovníci na vojnovom chodníčku. Či použila taký alebo onaký tón, Soňa zakaždým reagovala podráždene.

Kristína si vzdychla. Je to jej chyba, celá domácnosť leží na jej pleciach. Aj René, aj Soňa berú všetko ako samozrejmosť.

„Čo sa deje?“ pozrela Soňa na matku. „Si nejaká napaprčená, už ti naozaj nemôžem nič povedať? Človek ťa pekne poprosí a ty hneď na mňa vybehneš,“ frflala urazene. „Veď desiatu mi chystáš zakaždým ty.“

„Len sa neodúvaj, možno je načase, aby si si ju začala robiť sama! Veď tvrdíš, že si už so všetkým poradíš,“ odsekla Kristína a v duchu si pomyslela, že Sonino správanie je výsledok otcovej výchovy. René ju rozmaznával. Len ju nechaj, smial sa, keď Soňa odvrávala. Veď z toho vyrastie. Hádam nechceš byť ako tvoja mama? Týmito vetami ju zakaždým dostal. A tak ju Kristína púšťala napríklad na chatu s kamarátkami, hoci aspoň polovica z nich istotne nosila gate.

„A vôbec, prosba vyzerá inak,“ dodala pri krájaní chleba. Tenké krajce, nízkotučný syr – jej dcéra večne drží diétu, hoci postavu má dobrú. Medzi krajce žiadnu šunku, tú iba raz do týždňa. Do plastovej škatuľky nakrájanú zeleninu.

„Nech sa páči, slečna,“ podala Soni vrecúško s desiatou, „a čo vlastne robíš doma o takomto čase?“

„Dejepisár je chorý, odpadla nám hodina.“ Soňa si prehodila tašku cez plece. „Tak ahoj,“ rozlúčila sa, no vo dverách sa zvrtla. „Stalo sa niečo? Si taká... dajaká iná.“

„Nič,“ odvetila Kristína so slzami v očiach. To by tak bolo, vylievať si srdce pred pubertálnou šestnástkou. Nič sa nedeje, zlatko, iba som videla tvojho otca s nejakou mladou babou. Bude ti kamarátkou alebo novou mamou? Mladá macocha by ti azda lepšie rozumela ako tvoja mama so zastaranými názormi.

Koniec ukážky