Zlatý fond SME

Modrá katedrála

Ján Červeň

Copyright © 2009 Petit Press

Copyright ePub version © 2012 iAdverti

Copyright © 2009 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

Ďakujeme digitalizátorom: Ivan Jarolín, Ivana Černecká, Silvia Harcsová, Erik Bartoš, Lucia Kancírová, Simona Veselková, Martina Jaroščáková

ISBN 978-80-89278-67-1

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Pôvodná publikácia

Ján Červeň Modrá katedrála. Slovenský spisovateľ Bratislava. 1980. 200. Ladislav. Ballek napísal doslov. Vojtech Mihálik rediguje. Félix Uváček zodpovedný redaktor. Hana Pavlásková technická redaktorka. J. Lackovičová korigovala.

- 1 -

Zem sa zafarbila do fialova. Vrtela sa ťarbavo a ľudia cítili úzkosť, lebo v kusoch vzduchu, ktoré odpadávali z jej vlhkého povrchu, neprestajne to pišťalo a stenalo.

Zelená brána sa otvorila, bola to brána väznice. Igor sa díval hore nad stromy. Oblaky sa napúšťajú smolou, tá sa ťahá ako podlhovasté hrušky. Vidí sa mu, že chce kväckať dolu do polí a do hôr.

— Bude pršať, nie? — vraví.

Dozorca niečo hundral, nebolo ho rozumieť, zaiste prechladol v noci a mal z toho teraz zachrípnutý hlas. Šramotal kľúčom, veľké železá v zámke sa triasli a zvonili. Igor si húžvil ruky a mračil sa, takže vyzeral ako človek, ktorého niečo znepokojuje. Tamten sa konečne ozval. Otváral veľmi ústa, bolo vidieť, že si premáha hrdlo.

— Nuž zbohom, Lambert… azda sa ešte niekde stretneme.

Horko sa zatváril. Vyzeralo to ako na smiech:

— Možno. Zbohom.

Cez ulicu bežali školské deti. Dozorca vravel:

— Hľa, aké sú veselé.

— Naozaj. Mali by si dávať trocha pozor.

Potom nastala chvíľka ticha. Igor však neodchodil. Zaumienil si, že ešte niečo povie. Pohladil sa po lícach, akoby skúšal, či je dobre oholený. A povedal:

— Neviem, čo je to. Niečo mi zviera dych.

— Musíte privyknúť na tento vzduch. Lebo vonku je to iné ako tam dnu.

— Myslíte? Ešte včera som o tom uvažoval, lebo som mal celkom jasnú predtuchu, že zakúsim zvláštne pocity, keď budem odchodiť. Myslíte teda, že vzduch? No neviem, predstavte si len, že sa to akosi podobá strachu. Aké smiešne. Nikdy predtým by som si nebol pomyslel na niečo takého.

Neskoršie doložil:

— Je to tak, až teraz chápem, že to vskutku bude strach, a nič iného.

Spoza roztrhnutého húfa mráčikov padajú na zem v širokých vejároch lúče a veľmi pália. Cez prach sa šmýkajú zelené a karmínové pásiky, svietia oslnivo a všetky sa otáčajú okolo jedného bodu, ktorý nevidno a ktorého polohu možno predsa ľahko uhádnuť, pretože je to slnko. My všetci sme k nemu stále priťahovaní, nevieme o tom často; toto pôsobenie je tajné a mohutné.

— Zbohom, — volá Igor ešte raz, vzďaľuje sa a hlas sa mu trepoce vo výške medzi plechovými strechami. Stúpal do kopca po starom dláždení, ktoré je už celé obšúchané a ktoré sa vždy ligoce akýmsi sivastým popraškom.

Stretol dve mníšky. Vracali sa z kláštora zo svojej každodennej prechádzky v gaštanovom sade. Boli to tiché postavy, ich kroky nebolo vôbec počuť, nevidel im nohy ani oči, boli celé čierne a biele. Kráčali proti nemu a zdalo sa, že sa spytujú:

„Ach, to si ty, Igor? Ty si to?“

A on im odvetí:

„Ja… ja… ako to, že ma ešte poznáte po takom dlhom čase? Nezabudli ste?“

„Nie, nezabudli, Igor, nezabudli, dobre sa na teba pamätáme, vídali sme ťa často, vieš, mával si na sebe kabát škoricovej farby a túlaval si sa po uliciach.“

„Naozaj… celkom tak, ale to bolo už veľmi dávno… Akože sa máte, sestričky? Dobre? Vidíte, mňa už pustili. Načisto ma pustili. Stalo sa to pred chvíľočkou.“

Ony na to kyvkajú hlavami a tešia sa:

„Aké znamenité… no, hľa… a ver nám, často sme si myslievali, že potom už bude azda dobre, keď ťa takto stretneme. A hľa, už to aj prišlo. Teda pustili ťa? No, no. A koľko sme sa namodlili za teba! Keby si len vedel. Lenže ty to akiste nevieš, veľmi mnoho, každý večer a každé ráno.“

„Každý večer a každé ráno? Za mňa?“

„Áno. Za teba, Igor. Aby si mal dobré srdce, každý večer, a aby si mal jasné myšlienky, každé ráno. Veru.“

Zasmial sa. Robil „hm, hm“.

„Prečo sa smeješ? Sme vari také úbohé, že nás nemožno odmeniť ničím, iba smiechom?“

„Ste smiešne. Myslím, že sa neurazíte.“

„To nie, ale prečo — a tu kyvkajú ďalej — prečo, veď sa nepatrí byť zlodejom. Ani darebákom, ani vôbec zlým človekom. Rozumieš? Nuž pozrime, tak sa smeješ ako samopašný chlapec. Rozumieš, nepatrí sa to! Lebo zlých ľudí boh tresce, vidí všetkých a ani jeden sa pred ním neskryje. Never, čo iní vravia. Boh je tamhore nad nami a vidí všetko, už je to raz tak, veru hej, a tresce nemilosrdne, ak sa mu niekto protiví. No áno, Igor.“

Aj ich čepce sa natriasajú a šuští to v nich, akoby boli napchaté suchým lístím.

„Vedz, Igor, že tresce.“

Prešli pomimo. Obzrel sa za nimi, kráčali, nič nevraveli a vo svojej tichosti boli celé čierne a biele.

Igor Lambert sa prehol v chrbte. Povedal:

— Ach, som ako dolámaný.

Bol, sťaby bol odniekiaľ spadol na niečo tvrdého, napríklad na dlážku alebo na udupanú zem. Vložil si prsty do úst, zahvízda, myslí si, dostal na to odrazu veľkú chuť, zahvízda divo ako niekde v horách, aby sa to poriadne ozvalo a zatriaslo celým mestom a oblohou, aby sa ľudia naľakali a vystrčili z okien predesené tváre. Zahvízda a hneď uvidí, čo urobia tie dve, či sa tiež zľaknú a či pôjdu pokojne ďalej.

Nie, nezahvízda, rozhodol sa inak, potriasol hlavou, pôjde po ulici a nik nemusí o ňom vedieť, že sa volá Igor Lambert. Pôjde si tak ako tí ostatní; tak, akoby sa vracal z obchodu alebo z úradu a akoby myslel na čiernu kávu, na noviny alebo na niečo podobného. Alebo na malé deti.

Mníšky zmizli za rohom.

Pozoroval dosť dlho domy a povozy a nevedel, čo by si mal počať. Okúňal sa okolo stanice, kde bol ohlušujúci ruch, potom ho to zunovalo a odišiel do istej bočnej ulice, cez ktorú tiekla v jarčeku hustá voda a kde bolo všetko ako vymreté. Šiel ešte ďalej. Až sa dostal konečne ku kostolíku, okolo ktorého lietali holuby. Trepotali krídlami a Igor cítil na tvári teplé závany vzduchu. Vnútri však bolo oveľa chladnejšie. Kostolík bol celkom malý a tmavý, takže v prvej chvíli videl pred sebou len akúsi hmlistú tmu. Potom sa pomaly rozhľadel a všetko mohol pozorovať. „Čo tu hľadáš, Igor?“ spytovali sa ho krížiky, ktoré sa trblietali na oltári. Veru, Igor to sám nevedel, a keď si sadol do lavice a v dreve to puklo, temer sa naľakal, že naň niečo spadne a že to spraví veľký hrmot. Veru, Igor nevedel, čo sa s ním robí; v očiach mal taký plachý a krotký výraz, že by sa mu teraz jeho starí známi celkom iste začali preto smiať.

Okolo hlbokých okrúhlych okien rozlievali sa po stenách veľké škvrny. Igor hľadel na ne cez prižmúrené mihalnice a pritom mal taký podivný dojem, že sú to staré vzácne maľby, maľované vrúcnosťou zašlých dôb.

Vravel si:

— Čo teraz?

Obdivoval všetku tú nádheru okolo seba. Odpovedal si:

— No nič. Zostanem tu. Pretože som v jeho príbytku, pánboh sa vari o mňa postará.

A ani netušil, že sa tak aj stane. Postaral sa oň tým spôsobom, že mu zoslal na oči sen; a tento sen pochádzajúci od samého boha bol podobný nejakej hre a nejakej armáde, ktorá bojuje.

Koniec ukážky