Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

V krinolíne

Elena Ivanková

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2013 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Bohumil Kosa, Zdenko Podobný

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0006-3

Pôvodná publikácia

Elena Ivanková: V krinolíne. Kníhtlačiarsky účastinársky spolok. Turčiansky Sv. Martin 1929. 210 s. Štefan Krčméry redigoval. Janko Alexy graficky upravil. Jaroslav Vodrážka graficky upravil.

Bibliografické poznámky

V krinolíne,

novely N Eleny Ivankovej, vydala Matica Slovenská ako 8. sväzok Knižnice Slovenských Pohľadov, redigovanej Štefanom Krčmérym.

Graficky upravil Janko Alexy a Jaroslav Vodrážka.

MCMXXIX.

Kníhtlačiarsky úč. spolok v Turčianskom Sv. Martine.

VENOVANIE

Matke svojej drahej, Božene Kutlíkovej-Hodžovej, venujem túto knihu. Tichý heroizmus jej života zasluhuje, aby všetky postavy mojich rozprávok jej vzdávaly hold. Za vojny vznikly, keď nás láskave pritúlila do svojho domu, a preto jej patrí táto kniha.

N.

(1856)

Pani Judita Okoličányi stála pred zrkadlom a prezerala sa tak, ako sa len ženy vedia prezerať, keď idú na ples.

Pani Judita bola pekná; prirodzená vec, poviete, v každej rozprávke sú ženy pekné. Ale Judita bola viac, ako obyčajne pekné ženy v rozprávkach bývajú. Judita mala i dušu, a tá duša v nej bola nespokojná. Nebezpečná vec, keď duša býva ešte i v takom krásnom mladom nespokojnom tele, ako bolo jej.

V rozprávkach bývajú ženy nespokojné, lebo o spokojných ženách by sa nedalo písať; ale moja Judita neni figúra z rozprávky, ona naozaj žila, hnevala sa, túžila i milovala… Nie, tu zastanem, a história sa počína.

I

Dívala sa do zrkadla a posmešne sa usmievala sama na seba.

Najtrpkejšiu zkúsenosť života už mala za sebou: že mužskí ináč, ó, celkom ináč milujú, ako ženy; a od tých čias sa stala pani Judita nebezpečnou — sama pre seba: neľúbila nikoho, ani seba nie, len svoju krásu pestovala, ako nejaký exotický kvet. Ju sklamala láska — dobre, vlastne zle; teraz oklame ona lásku! Ako vidno, bola na zlej ceste.

Pán Ladislav Okoličányi, jej muž, bol veľmi milý človek — pre iných. Len pani Judita vedela o ňom, že má i veľmi nemilé vlastnosti; jemu ďakovala trpkú zkúsenosť o mužskej vernosti, a preto mávala ten divný úsmev, keď bola reč o láske; mladé dievčatá sa jej bály. Niekedy bola ako búrka v Tatrách…

Ale teraz nie, lebo sa obliekala na bál k bývalému županovi.

Narodila sa, vyrástla a žila v Hornom Uhorsku, slovenská krv farbila jej tváričku ružovou ľúbeznosťou, a ona, polovedome, polo nie, milovala tú slovenskú krv a ešte viac — slovenskú zem.

Ležať v sene, prižmúriť oči a načúvať spev dievčat, to boly jej najšťastnejšie chvíle v živote.

A často sa škandalizovala tá „prvotriedna“ spoločnosť stoličná, keď vravela o sebe, že je ona Slovenka.

Že bola mladá, krásna, kapriciózna a bohatá, boli by jej odpustili i to, keby bola tvrdila, že je — Židovka. Ale to nevravela; pani Judita bola skrz-naskrz estetická…

Z mužských si nerobila nič; neimponovalo jej ani to, že Géza Rubínyi prelumpoval svoj majetok, zo žiaľu, že ona nechcela s ním tancovať, a že Ferko Motešický v januári preplával Váh, aby mohol ísť s ňou na saniach do Horných Motešíc. Jej to spravilo len na minútu nejaký dojem.

„Rovnakí sú všetci, rovnakí!“ hovorievala a lámala srdcia tak, ako hluché orechy.

Vravím, bola na zlej ceste.

Že mala už povesť, aká je kapriciózna a pritom chladná, krásna a nesvedomitá, z toho si ona málo robila. A pán Ladislav čušal… neopovážil sa veľmi hovoriť… nikdy nemal celkom čisté svedomie… Hja, kačica je komótnejšie zviera, ako labuť v chlievci lásky — no a Marka v domčeku pri Váhu nebola ani kačica, ale hus. Škoda, že pán Okoličányi obľuboval husaciu pečienku…