Info

Všetko v tomto románe je vymyslené

a akákoľvek podoba so skutočnými osobami,

zvieratami, mestami, vecami a činmi je iba náhodná

Jana Graterová

Valentína
Kde sa dve bijú, zvíťazí láska

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Ukážka z elektronickej knihy

© Jana Graterová, 2015
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2015
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2015
Design © Katarína Marenčinová, 2015
Jazyková úprava Sylvia Sachs
461. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-461-5 (brož.)
ISBN 978-80-8114-464-6 (ePub)

1.

     Henrieta pôvabne vystúpila zo svojho bieleho autíčka asi tak, ako vystupujú celebrity. Akoby za rohom čakali na ňu novinári, fotografi a kamery všetkých bulvárnych médií. Vystrčila najprv jednu štíhlu nôžku v lodičke číslo sedem, potom aj druhú, tajne dúfajúc, že si niekto všimne jej outfit bez nohavičiek.

Rada provokovala – a nielen mužov.

Rada pozerala americké filmy a vždy si z nich niečo vzala za svoje. Niečo, čo by sa jej v živote mohlo zísť...

Poobzerala sa, či si ju všimol aspoň nejaký okoloidúci, až sa napokon z auta vysúkala celá. Elegantná, ako vystrihnutá z časopisu pre zlatokopky, stála pred modernou budovou v širšom centre mesta a spokojne sa usmievala.

Bola na seba hrdá.

Dokázala to!

A dokázala aj sama sebe, že je šikovná a chytrá.

Veľmi chytrá!

Odhodlane vošla dnu a výťahom sa vyviezla na druhé poschodie, kde sa nachádzala kancelária Kazimíra Vierohodného – výkonného riaditeľa knižného vydavateľstva Kazimír VH.

Nemyslela si, že to bude až také jednoduché...

Keď pred týždňom absolvovala povinný pohovor, Kazimír bol síce trocha v rozpakoch, akoby nebol s tým, čo robí, stotožnený, ale na druhej strane – tá jeho neistota nahrávala Henriete do kariet. Vycítila, že napriek tomu, že zastáva funkciu riaditeľa, nie je typ muža, ktorého valcuje sebavedomie. Svoju neistotu sa snažil ukryť za odmeranosť, ale ona mala na ľudí nos.

Kazík, ako ho familiárne volala, pretože sa podobal na speváka, ktorý sa kedysi páčil jej mame, tak tento Kazík bol typ muža, ktorý sa o svojich schopnostiach a kvalitách potreboval neustále uisťovať. Jednoducho, potreboval niekoho ako Henrieta. Niekoho, kto mu bude masírovať ego – a možno aj niečo iné...

Pred jeho dverami zastala, vytiahla z kabelky malé zrkadielko, aby skontrolovala, či má všetko tak, ako má byť, či nemá rozmazaný rúž, alebo maskaru na mihalniciach, alebo či sa jej medzičasom nevyhodila nejaká vyrážka.

Chvalabohu, nevyhodila!

Okej, usmiala sa do zrkadielka, trocha si ešte prepudrovala nos, vystrela sa a rázne zaklopala na dvere. Tak, ako ju to učila mama.

Mamine rady do života sa Henriete už neraz zišli. Vždy, keď chcela niečo dosiahnuť, čo bolo dosť často, riadila sa jej radami. Mama jej už od puberty vtĺkala do hlavy návody na úspech, ako napríklad: Musíš prejaviť svoju silu a odvahu hneď v úvode, lebo s ustráchanými a mľandravými ľuďmi si každý robí, čo chce! Takí to nikam nedotiahnu! Keď niekam vchádzaš, musíš rázne zaklopať, silno stisnúť ruku a pozerať priamo do očí...

Takže Henrieta silno zaklopala a prudko otvorila dvere, akoby horelo. Pravdupovediac, aj horelo – jej pod zadkom. Vo firme, kde pracovala, dostala hodinovú výpoveď.

Nevadí, aj tak ma to tu nebavilo – mávla vtedy rukou, schmatla svoju značkovú kabelku a už jej nebolo. Ak si myslia, že ma vytrestali, tak sú na omyle! smiala sa. Bola presvedčená, že jej pekná hlávka je studnica nápadov. Skvelých nápadov, ktoré boli v tej zaprdenej firme nevyužité. Celú pracovnú dobu iba mechanicky nahadzovala do počítača čísla.

Až do nemoty!

Nie, to nebola práca pre ňu, ona mala iné ambície...

Ona potrebovala kreatívnu prácu, chcela tvoriť, organizovať a vydávať rozkazy. Nie veru, ona sa nenarodila preto, aby niekomu posluhovala, aby bola podriadená.

Iná by na jej mieste mala hlavu v smútku a začala by čítať ponuky práce, ale nie Henrieta. Ona už taká hlúpa nebude. Nájde si inú cestu, kadiaľ sa čo najkratšie a najjednoduchšie dostane k svojmu cieľu...

Prácu si začala hľadať na mieste, kde je koncentrácia všetkých informácií, nielen tých oficiálnych, najväčšia – na fejsbúku. Mala na to svoje know-how, ktoré bolo v podstate veľmi jednoduché. Vyžadovalo iba odvahu a asertivitu. Ani jedno, ani druhé jej nechýbalo. I keď, v jej prípade by sa dalo hovoriť skôr o cieľavedomej drzosti než o asertivite.

Po rozsiahlej selekcii si vytipovala niekoľko mien, zásadne mužských mien, a rozposlala žiadosti o priateľstvo. Na základe funkcie a fotografie. Nemala chuť spolupracovať s niekým, kto by sa jej nepáčil.

Vygúglila si o dotyčných mužoch bližšie informácie a rozhodila siete. Komentovala a lajkovala ako odušu všetko, čo dotyčný dal na nástenku svojho súkromného profilu. Ak bol dotyčný muž režisér, ona bola dramaturgička a zdieľala všetky najnovšie správy z tejto oblasti. Ak bol architekt, ona bola dizajnérka a na svoju nástenku sťahovala fotky interiérov, ktoré akože zariadila. Mala na fejsbúku niekoľko profilov, fantázia jej skutočne nechýbala. Kazimír bol vydavateľ, a tak sa stala literárnou recenzentkou a blogerkou. Okopírovala niekoľko dostupných textov, upravila ich na svoj obraz a vložila na svoj blog. Potom si už iba naklikala lajky, ako ju to naučil jej bývalý frajer – ítečkár. Razom z nej bola najčítanejšia blogerka a recenzentka. Knihy z vydavateľstva Kazimír VH ohodnotila, samozrejme, najlepšie.

Henrieta sa prosto vyznala!

Takto postupne tých mužov nenápadne spracovávala, až ich mala tam, kde chcela. Nie všetkých, bohužiaľ! Ujali sa iba traja. Na pracovný pohovor ju však pozval iba Kazimír (ostatným išlo vlastne iba o sex, ako sa dovtípila zavčasu, pretože JEJ to, na rozdiel od iných žien, aj myslelo).

Rozhodnuté!

Bude pracovať vo vydavateľstve ako šéfka marketingu, pretože s výsledkami aktuálnej šéfky nebol Kazimír spokojný.

Henrieta na výkonného riaditeľa urobila dojem. To ona vedela – robiť prvý dojem. Horšie to bolo s druhým a s ostatnými dojmami. Nevydržala sa pretvarovať stále. Avšak za bežných okolností svoju masku nestrhávala, to iba vtedy, keď ju niekto vyprovokoval, rozzúril, iba vtedy sa nedokázala ovládať.

Z Kazimíra strach nemala, javil sa ako bezkonfliktný a ústretový typ. Už na fejsbúku si potykali, lebo tam je tykanie takmer povinné, takže keď za ním prišla, už boli dobrí priatelia, ak sa tak dá hovoriť virtuálnemu priateľstvu. Henrieta nebola hlúpa, to teda iste nie, vedela, že virtuálne priateľstvá sú stavané na vode, na falošných základoch, sama bola toho žiarivým príkladom.

Kazimír jej však naletel a to bolo hlavné!

2.

     Výkonný riaditeľ a zároveň majiteľ vydavateľstva Kazimír VH sľúbil Henriete prácu, a nie hocijakú! Kreatívnu prácu so slušným platom, po akej vždy túžila.

A teraz sa jej sen naplnil – prišla podpísať zmluvu.

Vstúpila do jeho kancelárie už ako dobrá známa, v bledomodrom decentnom kostýmčeku, ktorý zvýrazňoval jej krivky iba tam, kde sa to žiadalo. Nie vyzývavo, ale elegantne.

„Tak som tu!“ usmievala sa Henrieta, akoby riaditeľ vydavateľstva nemal celý deň nič na iné práci, iba netrpezlivo čakať na ňu, na svoju novú zamestnankyňu.

„Vitaj!“ postavil sa Kazimír a podal jej ruku. Stisla mu ju trocha silnejšie, ako sa na dámu patrí. Zato jeho stisk bol taký nijaký, vlastne žiadny. Iba svoju ruku položil do jej, akože – rob si s ňou, čo chceš. Za normálnych okolností by sa to Henriete nepáčilo, ale teraz jej to vyhovovalo. Tohto poddajného suchára zmanipulujem raz-dva, to bude hračka! pomyslela si.

„Máš peknú kravatu, manželka má dobrý vkus,“ pohladkala látku s vyobrazenými kosoštvorcami v modro-ružovo-bordovej farebnej kombinácii. Strašné! pomyslela si.

„Ďakujem, odkážem jej,“ usmial sa polichotený, azda sa aj trocha začervenal.

Henrieta si sadla do zeleného koženkového kresla, určeného pre hostí, a preložila si pôvabné nohy v béžových lodičkách, ktoré vraj predlžujú nohy. I keď bola dosť vysoká, nohy mala v pomere k svojej postave krátke a veľmi tým trpela. Preto si ich vizuálne predlžovala ako sa len dalo. Čo z toho, že sú pekne tvarované, keď sú krátke? sťažovala sa často mame, po ktorej ich zdedila. A mama jej poradila, nech sústreďuje pozornosť na to, čo má najkrajšie, teda na ústa a na prsia.

Preto mala Henrieta vždy dokonale narúžované ústa a dávala si pozor, aby nebola zhrbená. Aj teraz sedela vystretá ako baletka, takže Kazimírovi nemohli ujsť jej prednosti. A veru, mal čo robiť, aby jej nezízal vkuse do výstrihu, ktorý bol síce decentný, ale o to väčšiu zvedavosť vyvolával.

Henrieta to mala dobre premyslené.

Všetko!

Aj to, ako mať správne prekrížené nohy, keď si zabudne dať nohavičky. Tentoraz si ich zabudla zbytočne. Až natoľko bol Kazimír fascinovaný jej výstrihom.

Hodvábnu blúzku smotanovej farby mala osvedčenú. Iba gombičky v tvare perličiek si rozopínala podľa potreby. Teraz ich mala rozopnuté iba po žliabok medzi prsiami, ďalšia rozopnutá gombička by už pôsobila lascívne. A ona v tejto chvíli potrebovala pôsobiť dojmom solídnej, inteligentnej dámy.

„Pripravil si mi zmluvu?“ opýtala sa milo a mierne sa zahniezdila. Koženka ju nepríjemne chladila. Tieto kreslá sa musia vymeniť za kožené a v inej farbe! začala hneď v hlave organizovať a riešiť veci, ktoré s jej budúcou prácou vôbec nesúviseli. Ale nepomohla si, bolo to mimovoľné. Že všetko musela prerábať na svoj obraz.

„Zmluvu?“ opýtal sa Kazimír, akoby celkom zabudol. A on skutočne zabudol, že Henrieta tu nie je súkromne, ale pracovne. Jeho obrazotvornosť pracovala naplno. Hm, aké má asi bradavky? uvažoval práve, keď ho vyrušila otázkou o zmluve. „Áno, áno, zmluva je pripravená... no... ale... vieš...“ koktal.

„Neviem!“ Henrieta zbystrila. Dívala sa na riaditeľa, ako sa škrabe na hlave a zacítila problém. Kazimír jej pripomínal opicu, čo chystá nejaký podraz. „Kazík, keď mi teraz povieš, že to miesto je už obsadené, tak ťa, prisahámbohu, zabijem!“ dodala výhražným tónom a vypla prsia, až mal Kazimír dojem, že ho chce nimi prebodnúť ako nejakou zbraňou. Pri tej myšlienke sa zachvel.

„Nie, nieee, čo si! Ibaže, to miesto šéfky marketingu, čo som ti sľúbil... Ehm, budeš musieť počkať,“ dostal zo seba s námahou a uvoľnil si kravatu, akoby ho škrtila.

„Čože?!“ nahla sa k nemu. „Dobre som počula?! Počkať?“ prepichla ho, tentoraz očami.

„Zatiaľ budeš robiť asistentku. Valentínka, marketingová šéfka, má toho aj tak veľa a...“

„Asistentku?!“ prerušila ho. „To nemyslíš vážne!“ jej tvár sa skrivila od zlosti.

„Prepáč, nejde to inak,“ povedal nešťastne. „Oznámila mi, že je tehotná, takže chápeš... Ako žena iste chápeš, že teraz ju nemôžem prepustiť, aj keby som chcel,“ konečne to bolo všetko vonku.

„Tehotná?“ skríkla Henrieta a v tom istom momente ju znenávidela, hoci vôbec nevedela, o koho ide.

Prudko vstala, chcela sa zvrtnúť a urazene buchnúť dverami, ale vzápätí sa spamätala a s krivým úsmevom povedala: „Tak dobre, kde je tá zmluva? Podpíšem ju!“

Kazimír sa usmial, bolo vidno, ako mu odľahlo. Táto žena ho fascinovala, a zároveň mal pred ňou nepochopiteľný rešpekt. Správala sa ako domina a na také ženy mal on slabosť.

„Zajtra môžeš nastúpiť,“ podal jej zmluvu.

„Až zajtra? Veď dnes je prvého!“ namietla, už celkom pokojne.

„Valentínka musela ísť dnes k lekárovi, ona ti zajtra všetko vysvetlí, čo a ako... Samozrejme, pracovná zmluva platí oddnes.“

„Okej, tak ťa pozývam na obed,“ povedala Henrieta, už zase celá vysmiata. Myslela na to, že tú Valentínu, ktorá jej stojí v ceste, čoskoro odstráni.

„Prepáč, Henrietka, ale dnes mám pracovný obed... Inokedy,“ usmial sa previnilo.

„To je škodaaa! Ale čo už, tak nabudúce,“ žmurkla a zvrtla sa na opätku. Nemusel jej vravieť dvakrát, že môže ísť v pracovnom čase domov. „Pá!“ zakývala mu ešte od dverí a zostala po nej už iba vôňa jej korenistého parfumu.

Zbehla po schodoch na prízemie, vyšla von a zapálila si. Tú Valentínu musela predýchať pomocou nikotínu, ale tentoraz cigaretka nepomohla. A tak vytiahla z kabelky mobil a stlačila rýchlu voľbu.

„No ahoooj, chrobáčik, už si obedoval?“ zatiahla sladko, na Alana mala slabosť. „Nie? Super, tak ťa čakám o desať minút v Poluse, v pizzerii, pá!“ hodila mobil do kabelky a nasadla do auta. Skontrolovala svoj výzor v spätnom zrkadielku, až potom naštartovala a o päť minút už hľadala parkovacie miesto v podzemnej garáži obchodného centra.

Do pizzerie dorazila presne, Alan meškal.

To neznášala!

Keď musela ona čakať na chlapa, na kohokoľvek. Zbadala voľný stôl hneď pri vchode, sadla si a objednala vodu.

„Máme iba Evian,“ povedal čašník.

„Nie, Evian nepijem, doneste mi čistú vodu!“

„Čistú vodu?!“

„Áno, čistú vodu!“ zdôraznila čašníkovi svoju požiadavku. „Alebo chcete povedať, že nemáte vodovod?!“

„Máme... pravdaže máme, ale vodu nepodávame,“ habkal zaskočený čašník.

„Aha! Tak mi zavolajte majiteľa!“ zaburácala Henrieta tak hlasno, že sa všetky hlavy otočili k jej stolu. Potrebovala sa pohádať. Vyventilovať zlosť. A s Alanom sa hádať nechcela. Alan by ju hneď poslal do riti!

Finta s vodou fungovala takmer v každej reštaurácii. Používala ju vždy, keď bola nazlostená na niekoho, na kom sa nemohla z rôznych dôvodov vyvŕšiť. Teraz bola naštvaná na Alana, že mešká, a ešte aj na nejakú Valentínu, ktorá si otehotnie práve vtedy, keď sa to jej, Henriete, vôbec nehodí. Tehotné ženy jej išli na nervy.

Valentína pôjde na rizikové tehotenstvo a je to! rozhodla Henrieta, ako tam tak čakala na majiteľa reštaurácie a penila. Nebude predsa šesť mesiacov robiť slúžku a poskoka nejakej Valentíne, ktorá jej iste nesiaha ani po členky!

Upokojila sa, až keď prišiel Alan. Keď zbadala jeho urastenú, vyšportovanú postavu, hneď prišla na iné myšlienky...

A keď sa jej majiteľ reštaurácie hlboko ospravedlnil a ich obed išiel na účet reštaurácie, už bola spokojná.

Chvíľu!

3.

     Na druhý deň ráno Henrieta trielila po chodbe – smer Kazimír. Mala čerstvo zastrihnuté a vyfúkané vlasy, s výraznejším mahagónovým odtieňom, ktorý podčiarkoval jej svetlú bezchybnú pleť a modrozelené oči.

Chcela vyzerať čo najlepšie, lebo keď bola sama so sebou spokojná, mala lepšiu náladu, viac energie, a tiež jej to lepšie myslelo. Bola presvedčená, že tú Valentínu odrovná ľavou zadnou. Valentína, Valentínka... pche! Už len to meno ju predurčovalo robiť predavačku v hypermarkete a nie šéfku marketingu. Ako sa vôbec k takému miestu dostala?

Iste spáva s Kazimírom, ludra!

Iste si to tehotenstvo iba vymyslela, lebo vedela, že sa pod ňou trasie stolička. Tak to robia všetky. Tehotenstvo využívajú ako nástroj na dosiahnutie svojho cieľa. Či sa to týka mužov, alebo pracovných miest. Aj Henrieta túto fintu neraz použila, tak predsa vie! Ju nejaká chudera neoklame...

Taká bola zamyslená, že si ani nevšimla ženu, ktorá sa vyrútila oproti nej z dverí kancelárie. Takmer sa zrazili.

„Prepáčte, pre... Henrieta?“

„Eee... eeh... Tina? A čo tu ty robíš, Tina?!“

„Robím tu,“ prehodila veselo.

„Čože? Tu?! A kde?“

„Tu,“ Tina ukázala na dvere marketingovej šéfky, z ktorých práve vyšla. „A ty? Ty... ty si, nebodaj, tá moja nová asistentka?!“ zvolala naradostene.

„No... no, asi áno,“ priznala Henrieta s kamennou tvárou.

„Ale to je supeeer, to je náhodička!“ tešila sa Tina úprimne.

Henrieta sa však netešila ani najmenej. Tinu neznášala, ona však o tom nemala ani poňatia. Priateľkami síce nikdy neboli, ale ani nepriateľkami.

Henriete ani len v päte nenapadlo, že Tina môže zohrať v jej živote takú dôležitú rolu. Že v ňom môže zohrať akúkoľvek rolu! Že či chce alebo nechce, bude sa o ňu Henrieta potkýnať všade, kam sa pohne. Tina nebola typ dievčaťa, s akým by sa chcela kamarátiť.

Taká sedlaňa, jednoduché dievča z dediny! pomyslela si Henrieta, keď sa s ňou stretla prvý raz. Bola nevýrazná ako vyblednutý obraz Mony Lisy, takže si ju vtedy takmer ani nevšimla. Teda, všimla si iba jej dlhý zapletaný vrkoč, ktorý vyzeral ako veľkonočný korbáč a Henrieta si pomyslela, že táto útla dievčinka sa do Lúčnice prihlásila len kvôli tomu vrkoču. Sedela ticho v kúte a trpezlivo čakala, kým na ňu príde rad.

Konkurz urobili obidve, prijali ich. Za Henrietu sa však prihovoril Maroš, jej frajer, ktorý bol sólista. Keď sa onedlho rozišli, dosť dramaticky rozišli, lebo Henrieta sa vo svojej hystérii nedokázala ovládať, tak on sa postaral o to, aby ju vykopli! Lebo je vraj drevo!

A ty si zas kokot! povedala mu vtedy na rozlúčku.

Takže Henrieta sa v Lúčnici neohriala. Zato tá nemožná Valentína, ktorú všetci volali Tina, sa tam držala ako kliešť. Henrieta ju vídavala v televízii, a i keď tie tanečnice vyzerajú v krojoch a vrkočoch ako jedna, Tinu vždy identifikovala podľa nôh – mala najsilnejšie lýtka. Ako futbalistka a nie ako tanečnica. Ako môže s takými nohami tancovať?! krútila vždy Henrieta nad ňou hlavou. Iste spáva s choreografom! vravela si, lebo jej to nešlo do hlavy. Prečo vykopli ju a nie Tinu, keď ona, Henrieta, vyzerá očividne lepšie?!

A potom, asi po piatich rokoch, sa stretli.

Na gynekologickom oddelení nemocnice.

Tinu doviezli po zákroku, celú zelenú a bezvládnu, a keď sa prebrala, rovno ogrcala vedľajšiu posteľ, na ktorej ležala Henrieta. Ona tam bola na udržaní tehotenstva a Valentína na interrupcii.

A neuveríte, tá krava sa Henriete zverila, že to decko čakala s Marošom! Nie, nie! Nechcela to počuť, že jej frajer dal prednosť tej sedláčke pred ňou...

Dovtedy jej bola Tina viac-menej ukradnutá, ale vtedy ju znenávidela. Ukradla jej Maroša! Navyše, o čo sa Henrieta tak urputne dva roky snažila, Tina jedným šmahom odstránila. Ju ešte v ten deň prepustili a Henrieta sa tam trápila tri týždne, aby napokon dopadla ako ona. S tým rozdielom, že Tina ešte mohla otehotnieť kedykoľvek a Henrieta už nikdy.

Svine majú šťastie, darmo!

Ale prečo jej tú sviňu osud postavil do cesty znova?! Teraz, po troch rokoch?

4.

     Henrieta civela na Valentínu ako na prízrak. Aj masku si zabudla nasadiť. A ona nie je až taká sprostá, iste si všimla jej nepriateľský pohľad. A tak sa Henrieta premohla a usmiala.

„Prepáč, Tinuška, som taká prekvapená, som normálne v šoku,“ povedala najsrdečnejšie, ako vedela.

„Veď aj ja! Aj ja... Tak poď, poď dnu, nestojme tu na chodbe,“ Valentína otvorila dvere a Henriete sa naskytol pohľad do veľkej kancelárie, ktorá mala byť jej.

Ktorá bude JEJ!

Prehltla jedovatú slinu a vstúpila dnu. Obzerala sa po miestnosti a už aj zariaďovala... Príliš veľa nábytku, starého nábytku, ktorý celkom určite vyhodí a kúpi sa nový.

Koberec príšerný, zošliapaný kovral, aký sa dnes nedáva už ani do penziónu pre seniorov.

Plno nevkusných rastlín v dedinských kvetináčoch – aj tie pôjdu preč, kto má čas to všetko zalievať? Stačí jedna veľká rastlina do kúta.

Na stenách namiesto obrazov samé plagáty kníh – aj tie strhne. Zopár menších bude až-až!

„Ukážem ti, čo treba urobiť ako prvé,“ prerušila Tina jej dizajnérske nápady. Prehrabávala sa v kope papierov a niečo hľadala. Mala na stole neuveriteľný bordel.

Henrieta svoj pohľad presunula na Tinu a len veľmi ťažko skrývala znechutenie. Nad celou situáciou aj nad tým, ako Tina vyzerala!

Zanedbane.

Ale inak sa vôbec nezmenila. Akurát namiesto vrkoča mala na hlave akési hniezdo pre vtáky. Henrieta si spoza stola premeriavala jej veľkú hlavu a malé telo. Obrovské orieškovohnedé oči s naivným výrazom a krátkymi mihalnicami bez maskary. Malý ňufáčik a pusinku so zdvihnutými kútikmi, akoby sa stále usmievala.

Je roztomilá ako plyšová hračka! pomyslela si Henrieta. Ale ju ten jej disneyovský ksichtík neroznežnil. Práve naopak, najradšej by jej do neho vychrstla kyselinu. Áno, až tak ju nenávidela a nedokázala to potlačiť. Nechápala, kde sa v nej berie toľko nenávisti k tejto žene, ktorá je rozkošná ako plyšová čivava a preto ju musí mať každý rád.

To je ONO!

Tinu má každý rád a mňa takmer nikto. Respektíve, každý ma má rád len dovtedy, kým neodhalím svoju pravú tvár! došlo jej zrazu a k nenávisti sa zrazu pekne od zeme priplazila aj závisť! Zalapala po dychu a oblial ju pot.

„Môžeš otvoriť okno?“ opýtala sa.

„Žiaľ, nemôžem, okno sa dá otvoriť iba v niektorých kanceláriách, v celej budove je klíma,“ vysvetlila jej pokojne Valentína. O tom, čo sa odohráva v Henrietinom vnútri, nemala ani potuchy. Bola zahrabaná v papieroch a mysľou pri pracovných povinnostiach, ktorých bolo v ten deň viac ako inokedy, pretože prišli z tlačiarne dva nové tituly.

„Kristepane, klíma?!“ Henrieta zhlboka dýchala, mala pocit, že sa zadusí. Mala pocit, že nedokáže dýchať jeden vzduch spolu s touto ženskou. Ešte k tomu klimatizovaný vzduch. Nevedela si predstaviť, ako s ňou vydrží v jednej miestnosti osem hodín.

„Hej, klíma. Je riadená centrálne, nemôžem ju nastaviť inak,“ Tine klíma očividne nerobila žiaden problém. Jej očividne nič nerobilo problém, na rozdiel od Henriety.

Musím sa tej hrdzavej čivavy čo najskôr zbaviť! povedala si. To bola úloha číslo jeden. Úloha číslo dva má ešte čas...

„Potrebujem sa napiť, celkom mi z tej klímy vyschlo v hrdle,“ povedala Henrieta.

„Na chodbách sú barely s vodou, sú tam aj plastové poháriky, ja si vždy načapujem do veľkej fľaše, aby som nemusela stále odbiehať od práce,“ vysvetľovala jej Valentína, stále sa prehrabávajúc v kope papierov, fasciklov a zakladačov.

Henrieta vyšla na chodbu a zhlboka dýchala. Toto nedopadne dobre! Toto nedopadne dobre, opakovala a krútila hlavou. Podišla k barelu, rýchlo sa napila vody a naplnila pohár ešte raz, aby si ho odniesla do kancelárie. Zrazu však zastala, vodu vypila a pohár hodila do koša.

Nie, nebudem si vodu čapovať do zásoby, rozhodla sa. Aspoň budem mať dôvod vyjsť z kancelárie a nadýchať sa vzduchu, ktorý nie je otrávený ňou, tou sedláčkou, čo mi pije krv.

A čo je úspešnejšia ako JA!!!

Henrieta do kancelárie vstúpila s úsmevom, rozhodnutá, že nesmie dať na sebe nič poznať. Musí sa tváriť ako kamarátka, inak to nejde.

Zatiaľ.

Valentína ukázala na knihy, ktoré si medzitým poukladala na stôl.

„Toto sú naše najnovšie tituly,“ vzala do rúk jednu z kníh a ovoniavala ju ako nejaký parfum. Potom ju podala Henriete. „Ovoňaj, ráno ju doviezli z tlačiarne, je ešte teplá, čerstvá ako rožok z pekárne,“ povedala a brala do rúk knihy jednu za druhou ako nejaké posvätné relikvie.

Henrieta si priložila knihu k nosu a takmer ju naplo z toho tlačiarenského smradu. Rýchlo ju položila na stôl a nasilu sa usmiala.

„Uhm, fakt sú čerstvé!“

„Tu máš zoznam, kam treba poslať povinné výtlačky a tu je zoznam reklamných,“ podávala Henriete nejaké papiere.

„Taký dlhý?“ nechápavo behala očami po adresách Henrieta. To som sa mohla rovno zamestnať na pošte, pomyslela si otrávene.

„Ani si nevieš predstaviť, aká som rada, že sme konečne prijali posilu, už som to sama fakt nezvládala!“

„A prečo si nežiadala posilu už skôr?“ divila sa Henrieta.

Valentína si sťažka povzdychla a poškrabala sa vo svojom hniezde.

„Žiadala! Ale nie sú peniaze, predaj kníh stále klesá, stále pribúdajú nové vydavateľstvá a trh zostáva ten istý. Až keď som riaditeľovi oznámila, že kedykoľvek môžem odísť na rizikové tehotenstvo, tak mi prisľúbil, že niekoho prijme.“

Aha! zamyslela sa Henrieta. Takže Kazimírovi som vlastne iba vošla do cesty, uľahčila mu prácu. Takže to nie je moja zásluha, moja šikovnosť?! stisla pery Henrieta. Jej sebavedomie dostalo facku, ale nevadí. Toto si ten zmrd ešte odskáče!

„Tak, fajn, ale kým sa pustíme do práce, hádam stíhame kávičku s cigaretkou, nie?“ vyťahovala z kabelky cigarety a zapaľovač. „Kde máš kávovar?“ obzerala sa po kancelárii.

„Káva sa robí v kuchynke na chodbe, alebo sú na chodbách veľké automaty. Ale ja kávu nepijem. Ani nefajčím,“ povedala ospravedlňujúco Valentína. „Fajčí sa iba vo fajčiarni na prízemí,“ dodala.

„Čože?!“ vyvalila oči Henrieta. „To tu máte režim ako v base?!“

„Mne to vyhovuje,“ šepla Tina a zahľadela sa do papierov.

Henrieta pokrútila hlavou.

„Ale ja si azda môžem ísť zapáliť?!“ povedala so sarkastickým podtónom. Ani nepočkala na odpoveď svojej šéfky a vypochodovala z kancelárie aj s cigaretami a malým strieborným zapaľovačom. Zamierila rovno do vedľajšej kancelárie – ku Kazimírovi.

Nahnevane otvorila dvere, ani nezaklopala. Zabudla.

„Ahoj! Tak toto...“

„Nepočul som ťa zaklopať!“ prerušil ju riaditeľ. „Henrieta, nemôžeš sem vtrhnúť ako do kuchyne, môžem tu mať pracovnú návštevu a...“

„Jaaaj, prepáč!“ prerušila ho. „Taká som rozčúlená, že som zabudla!“ posadila sa na stoličku z druhej strany jeho stola.

Kazimír sa na ňu udivene pozrel spoza okuliarov.

„Čo sa deje, Henrieta?“

„To čo za móresy tu máte, Kazimír?! To vážne musím piť namiesto kávy nejakú žbrndu z automatu a fajčiť v uzavretej kutici meter krát meter?!“ nervózne klopkala dlhými nechtami o stôl.

Výkonný riaditeľ si povzdychol a uhladil si prefarbené šediny na sluchách.

„Kávovar nie je problém, môžeš si doniesť vlastný do kancelárie, ale fajčenie je v budove zakázané, bezpečnostné predpisy, chápeš?!“ povedal namrzene. „Prepáč, ale takýmito taľafatkami sa nemienim zapodievať!“ a začal do telefónu pred sebou vyťukávať čísla. Henrieta celá odutá vyskočila zo stoličky a bez slova zabuchla za sebou dvere.

Koniec ukážky