BLÁZNIVÝ ŽIVOT COCO PINCHARDOVEJ

COCO PINCHARDOVÁ

ČASŤ 2

ROBERT BRYNDZA

PRELOŽIL

JÁN BRYNDZA

SÉRIA KNÍH O COCO PINCHARDOVEJ

Tajný život Coco Pinchardovej

Bláznivý život Coco Pinchardovej

Nový život Coco Pinchardovej

Vianoce Podla Coco

Všetkým, ktorým sa páčila kniha

Tajný život Coco Pinchardovej.

Ďakujem za krásne listy, e-maily

a recenzie.

Táto kniha je pre vás.

NOVEMBER 2010

Nedeľa 14. november 21.56

Adresát: chris@christophercheshire.com

Milý Chris, dnes bol deň D. Rosencrantz sa odsťahoval. Samozrejme, môj jediný synátor si nemohol vybrať nevhodnejšiu chvíľu. Meškám s rukopisom novej knihy Vojvodkyňa z Yorku: špiónka. Celý deň som strávila vo svojej pisárni a miesto toho, aby som sa sústredila na prácu, som smutnými očami sledovala, ako sa pasuje so škatuľami, za výdatnej pomoci svojho otca a Adama.

Ustavične za mnou pribiehal, aby mi ukázal veci, čo objavil pri balení, vrátane plyšového macka, ktorého dostal v deň krstu. Krstili sme ho až v troch rokoch, nemala som pocit, že sa s tým treba ponáhľať. A jasné, že nie v kostole, ale v našej záhrade, kde sme si prenajali stan na oslavy.

Pamätám si, keď sa ho kňaz pýtal, aké chce dať mackovi meno.

„Čo tak nejaké krásne meno z tvojej nedeľnej školy?“ navrhol pri popíjaní čaju. „Noah? Jacob? Abraham?“

„Budem ho volať... Beštia!“ zapišťal trojročný Rosencrantz. Farárovi zabehol čaj a začal sa dusiť.

„Predstavujem vám svojho nového macka Beštiu!!!“ zakričal Rosencrantz celej rodine a známym. „Beštia, Bešti, Bešti, Beštia, BEŠTIA!!!“ Stan okamžite stíchol.

„Páči sa mu slovko beštia,“ zašepkala som zahanbená. „Nevie, čo to znamená... Nedávno som čítala knihu Beštia od Jackie Collinsovej.“

„Dúfam, že nie ako večerné čítanie pred spaním,“ ozval sa kňaz zhrozene. Asi stačí, keď poviem, že Rosencrantz viac v nedeľnej škole nebol.

S láskou a nezabudnuteľnými spomienkami som pozerala na Beštiu, usadenú pri počítači. Chudera, prežila si s nami dosť, už nie je v najlepšom stave. Trčia z nej nite, ruka drží asi na dvoch a farba je neidentifikovateľná. Bola s nami na každej dovolenke a s Rosencrantzom aj v nemocnici, keď mu vyberali slepé črevo.

Vtom zazvonil telefón na mojom stolíku. Utrela som si slzy a zodvihla ho. Volala Angie.

„Ahoj, drahá. Dopísala si knihu?“ opýtala sa optimisticky.

„Snažím sa ju dopísať, ale stále mi vyvolávaš, či som ju dopísala...“

„Musíš vymyslieť nový názov,“ prerušila ma Angie.

„Ale veď si vravela, že Vojvodkyňa z Yorku: špiónka je perfektný názov.“

„Perfektný názov to je, moja. Je skvelý. Aj na PR oddelení sa im zdá skvelý. Aj tvoj editor ho miluje...“

„Tak v čom je problém?“

„Nuž, vydavateľ si myslí, že názov je príliš dlhý.“

„Prosím? Asi som niečo nepochopila.“

„Twitter je dnes strategickou súčasťou marketingu a bude aj súčasťou promovania tvojej knihy. Jedna hláška na twitteri môže mať maximálne štyridsať písmen, znakov. Každá medzera sa počíta ako písmeno. Vydavateľstvo si myslí, že použiť dvadsaťsedem znakov len na názov knihy je neekonomické.“

„Prepotili sme sa dvanástimi stretnutiami len kvôli názvu knihy! Nakoniec nikto nemal nijaké námietky a všetci do jedného súhlasili s názvom Vojvodkyňa z Yorku: špiónka. Nemôžeš sa ako moja literárna agentka vzoprieť a dupnúť si?!“

Zrazu sa v telefóne ozval rachot vŕtačiek. Angie si dáva prehlbovať pivnicu v novom dome, aby sa jej tam zmestil bazén a miestnosť na masáže s lávovými kameňmi.

„Pozri, Coco,“ usilovala sa prekričať hluk, „tým, že si dostala šesťmiestny preddavok na knihu, ťa vydavateľ zatlačil do kúta. Keď povedia, že názov musí byť kratší, tak musí byť kratší. Myslíš, že ti dozajtra niečo napadne?“

Hukot vŕtačiek nabral ešte väčšie grády. Chcela som jej povedať, že vďaka môjmu šesťmiestnemu preddavku sa bude onedlho šplechotať vo vlastnom bazéne, ale rozkričala sa na robotníkov a položila telefón.

Vo dverách sa zjavil Rosencrantz: „Naložili sme posledné škatule. Už tu zostala iba Beštia. Nechám ju tu, aby ti robila spoločníčku?“

„Nie, patrí tebe, zlato.“ Na rozlúčku som macka ešte vyobjímala a Rosencrantz si ho vzal so sebou dole.

Zopár minút som tupo civela na obrazovku počítača. Vypla som ho a išla sa pozrieť do Rosencrantzovej izby. Bola takmer prázdna. Na stene zostal visieť kalendár nahých francúzskych ragbistov. Tvárou novembra, lepšie povedané, zadkom mesiaca bol blondín s vymakaným pozadím, ktorý vo vzduchu lapal oválnu loptu.

Z okna som dovidela pred garáž. Daniel s Adamom pomáhali Rosencrantzovi napratať škatule do Danielovho auta. Opäť som sa neubránila slzám.

„Ééééj, moja,“ ozvala sa Etela. Zjavila sa pri mojom lakti ako duch. Skoro som vyskočila z kože. Na svoj vek má tá stará korčuľa riadny talent strašiť ľudí. :-|) Z rukáva vytiahla vreckovku. Vďačne som si ju vzala a vysmrkala sa.

„Vedela som, že tento deň raz príde, len som dúfala, že nie tak rýchlo,“ povedala som jej smutne.

„Šak už je starý somár, musí si natáhnut vlastné krídla.“

„Prečo si ich musí ‚natáhnut‘ smerom na Penge? Je to nebezpečná štvrť.“

„Aspoň sa tam naučí, jak prežit bez maminej sukni. Vyraste tam z neho chlap, jak má byt, s chlpáma na hrudníku a ze šeckým, čo má mat. Alebo aspoň, ked už bude muset platit vlastnú rentu, mu nezostane dost penazí na odchlpovácé vosky a chlpy mu dorastú.“

Chlapi pred domom dokončili nakladanie. Rosencrantz natlačil poslednú škatuľu do auta a Daniel zatvoril kufor. Tá veľká chvíľa sa nezadržateľne blížila. V ceste prázdneho domu stál už iba pohárik teplého, nevychladeného šampanského.

„Pane zlatý na nebesách. Budeš v porádku, moja,“ súcitne zahlásila Etela, „trochu tu vyúpratuješ, vyluxuješ a móžeš sem nastahovat toho svojho zajáčka...

Ále, kukni, do došél.“

Adam vošiel do izby. V obtiahnutom, trochu prepotenom tričku a vo vypasovaných džínsoch vyzeral neodolateľne. Zo sťahovania mal napumpované svaly.

Vyzeral ako sexoš z reklamy na kolu.

„Čo sa tu deje? Coco, si v poriadku?“ objal ma a na čelo mi vtisol jemný bozk. „Autom budeme u neho za dvadsať minút, nesťahuje sa na Sibír.“

„A čo keď budú zápchy? Bude to trvať minimálne raz toľko,“ poplakávala som.

„Dobré, moja, len to dostan ze seba šecko ven,“ Etela mi podala ďalšiu vreckovku. „Aj já sem takto reagúvala, ked som bola v prechode.“

„Nie som v prechode!“ vysmrkala som sa.

„Dobre, moja, ked myslíš...“ lišiacky mrkla na Adama.

„Etela, ja neprechádzam... žiadnymi hormonálnymi zmenami ani ničím...“

„O čo tu ide?“ opýtal sa Daniel, ktorý prišiel za nami aj s Rosencrantzom.

„O nič nejde. Ako zvyčajne, tvoja matka sa snaží vyrobiť problém tam, kde nie je.“

„Ééj, Coco, máš základné príznaky prechodu,“ naštartovala sa Etela pri zapaľovaní cigarety. „Decko mat už nemóžeš. Máš své roky. Jediné ženské, keré majú decko v tvém veku, sú Talánky a té sú napumpované hormónama.“

„Zmeňme tému. Môžeme sa rozprávať o niečom krajšom? Napríklad, kedy najbližšie uvidím svojho úžasného syna?“ stiahla som Rosencrantza do spoločného objatia s Adamom.

„Máš na mysli nášho syna?“ zamračil sa Daniel.

„Všetci dobre vieme, kto si,“ zagánil naňho Rosencrantz.

„Vyzerá to tak, že som bol vymazaný z histórie tohto domu,“ povedal Daniel urazene. „Všimol som si, že už ani v záchode dole na prízemí nemáte moju fotku.“

„Všetkým už liezlo na nervy, ako si sa tam na nás vyškieral, keď sme sa snažili koncentrovať na iné aktivity,“ odvrkol mu Rosencrantz.

„Naozaj to nebola tvoja najvydarenejšia fotka, Daniel. Neoholený a zavesený na postavičke myšky Minnie,“ zastala som sa Rosencrantza.

„V Disneylande sme zažili veľa srandy,“ obhajoval sa Daniel, „tá fotka bola pre mňa plná šťastných spomienok... Keď sme boli rodina.“

„Jasnačka, mal si na to myslieť predtým, ako ťa prichytili šukať Pornulienku u nás doma,“ ohradil sa Rosencrantz.

„Rosencrantz! Nerozprávaj sa tak s otcom!“

„Mama má pravdu. Počúvaj ju, synku. Všetky hriechy sú zabudnuté.“

„Počkať, počkať, ja som na nič nezabudla,“ zastavila som rozbehnutého Daniela.

„Nuž, pekne rýchlo si ho sťahuješ k sebe,“ Daniel prstom ukazoval na Adama.

„S Adamom sme spolu už vyše roka a my dvaja sme rozvedení osemnásť mesiacov. Čo je na tom rýchle?“ ironicky som sa ho opýtala.

Traja najdôležitejší muži môjho života stáli predo mnou, durdili sa ako pávy a očividne ich svrbeli dlane.

Etelina vytešená tvár bola v očakávaní bitky.

„Počúvajte ma všetci, mali by sme sa schladiť,“ pokúsila som sa zachrániť situáciu. „Čo bolo, bolo... aj keď... Viete čo, poďme si dať radšej nejaký dobrý drink.“

Rosencrantz zvesil zo steny poslednú vec, ktorá pripomínala jeho izbu.

„Kocúrisko, nigdy si neskúšal ten modeling?“ opýtala sa Etela Adama. „Na tom tvojém svalnatém zadku by si mohol vybalansovat aj tanér boršču.“

Adam sa usmial a lišiacky pozrel na svoj zadok... „Začal som chodiť párkrát do týždňa na džiu-džicu.“

„Varujem ťa, nenechaj sa obalamutiť tým jej starým... šarmom,“ uškrnula som sa na Adama. Po schodoch dolu Daniel mrmlal, že jeho vlastná mama nechválila jeho zadok. Posledný raz som si poobzerala Rosencrantzovu izbu (teraz už jeho bývalú) a so smútkom na duši som zavrela dvere.

Predtým ako Rosencrantz nastúpil do auta, som ho stískala tak dlho, ako sa len dalo. Daniel s Etelou ho viezli na druhú stranu Temže do jeho nového domova.

Vykyvovala som mu s umelým falošne šťastným úsmevom, až kým sa nevytratili za rohom.

„Neplač, miláčik,“ Adam ma objal okolo pliec.

„Bude v poriadku, všakže?“

„Má tvoj rozum, Danielovu mazanosť a Etelin dar výrečnosti. Samozrejme, že bude v poriadku.“ Vrátili sme sa späť do domu.

„Sme tu úplne sami. Ty, ja a prázdny dom,“ Adam spustil ruky k môjmu pásu a naklonil sa k mojim ústam.

„Etela má pravdu,“ šepla som, stískajúc jeho úžasne vypracovaný zadok. „Dal by sa na ňom vybalansovať tanier boršču.“

„Je celý tvoj, miláčik,“ Adam nahodil čertovsky sexy úsmev a vášnivo zavrčal: „Beriem si ťa hore... hneď teraz.“ Zrúkla som ako jeleň, keď si ma odrazu prehodil cez plece a niesol do spálne, akoby som vážila iba pár kíl.

Vďaka Adamovi som s rukopisom meškala ešte viac...

Len teraz som knihu dopísala a poslala ju Angie.

P. S.: Musíme sa čoskoro stretnúť. Dávno som sa s Tebou a Marikou nevidela. Mám taký pocit, že som zanedbala svojich dvoch najlepších priateľov. neutral face

S láskou Coco

Cmuk

Pondelok 15. november 08.14

Adresát: rosencrantzpinchard@gmail.com

Rosencrantz, aká bola prvá noc v novom domove? Bol si sa poobzerať aj po okolí?

Dávaj si veľký pozor v nočných uliciach južného Londýna a prosím Ťa, vždy maj pri sebe ten malý dezodorant, čo som Ti pribalila.

Niežeby si smrdel, to nie, ale funguje minimálne tak dobre ako slzný plyn.

Zavolaj mi, keď si prečítaš tento e-mail.

S láskou MAMA

Cmuk

P. S.: Nový názov mojej knihy je Špiónka Fergie. Mám taký pocit, že ľudia budú trochu zmätení, či ide o Fergie, vojvodkyňu z Yorku, Fergie z Black Eyed Peas alebo trénera Manchestru United Alexa „Fergie“ Fergusona. Angie je vytešená, že som PR ženskej z vydavateľstva ušetrila trinásť znakov na twittovanie.

P. P. S.: Chýbaš mi!

Pondelok 15. november 23.36

Adresát: marikarolincova@hotmail.co.uk

Ahoj, Marika, potrebujem s niečím poradiť... alebo mi aspoň povedz svoj názor.

Adam ma po práci prekvapil donáškou čerstvo pripraveného suši. Kým som sa osprchovala a prezliekla, jedlo krásne naaranžoval na stôl. Zapálil množstvo sviečok, a keď som zišla dole, podal mi pohárik chladeného šampanského.

„Chcel by som pripiť na svoju talentovanú frajerku a dokončenie jej knihy. Som na teba veľmi hrdý a milujem ťa,“ povedal vrúcne a štrngli sme si.

„Aj ja ťa ľúbim, drahý.“ Pri popíjaní na mňa žmurkol a úplne ma tým dostal.

Bola to naša prvá spoločná noc v dome potom, ako sa odsťahoval Rosencrantz. S pôžitkom sme zobkali z chutného jedla, keď sa Adam spýtal, či si môže cez víkend začať sťahovať ku mne svoje veci.

„Nechce sa mi veriť, že ideme do toho a budeme spolu žiť,“ povedala som zasnívane.

„Presne tak, ideme do toho! Chceš si nechať svoju posteľ alebo mám priniesť tú moju?“

„Prines tvoju, Adam. Máš tú najpohodlnejšiu posteľ na svete.“

„Dobre, prinesiem svoju,“ usmial sa šibalsky a dolial mi šampanské.

Celý večer sa niesol v očakávaní sexu. Bolo to veľmi vzrušujúce a Adam nesklamal. Sexovali sme na kuchynskom ostrovčeku! Trochu bol chladný (myslím ostrovček zo žuly smiling face with smiling eyesa až na to, že sa mi štipľavá wasabi pasta párkrát dostala na intímne miesta (aúúúúú), bol sex fantastický! Úžasný!!!!!!!

Len to, čo sa stalo potom, ma trochu zarazilo. Adam vstal z ostrovčeka a išiel nám doliať šampanské. Natiahol si boxerky. Ja som skoro nechala oči na jeho svalnatom torze, keď vtom prdol. Neurobil to náhodou... trochu sa predtým našteloval... a odpil zo šampusu akoby nič. Ten zvuk (neverím, že o tom vôbec píšem) úplne zabil romantickú atmosféru (a takmer aj sfúkol romantickú sviečku).

„Ups,“ utrúsil a položil pohárik vedľa mňa na ostrovček. Zostala som ležať s otvorenými ústami.

„Nikdy predtým si to neurobil!“ povedala som mu so smrťou v očiach a snažila som sa dostať k svojim nohavičkám, ktoré preleteli cez kuchyňu a pristáli až na odšťavovači.

„Samozrejme, že urobil. Všetci to robíme.“

„Nikdy si to neurobil predo mnou,“ trápne som vysvetľovala. Myslím, že ma šokovalo najmä to, že táto fáza vzťahu (keď sa cítiš pri niekom tak uvoľnene, že strácaš zábrany) prišla nečakane, bez ohlásenia.

„Predsa nechceš, aby ma bolelo brucho. Či chceš?“

„Práve sme mali ten najúžasnejší sex a...“

„A čo?“

„Bol to sex ako z filmu...“

„Z porna?“ Adam sa zasmial.

„Nie z porna! Bolo to romantické...“

„Coco, idem sa k tebe sťahovať. To pred sebou nebudeme prdieť?“

„Chcem, aby nám romantika vydržala, aby sa ešte nevyparila. Aspoň nie tak skoro,“ vysvetlila som mu.

„Podľa teba sa mám teda schovávať na záchode a púšťať vodu, aby si ma nepočula. Presne tak, ako to robíš ty, keď si u mňa?“

„Ja nič také nerobím,“ bránila som sa.

„Jasné, že robíš,“ usmial sa. Od hanby som sčervenela a radšej som začala odpratávať taniere.

„Coco, nemáš sa za čo hanbiť. Pohodička... Vieš čo?

Mali by sme si to uľahčiť a preniesť sa cez celú vec.“

„Prosím? Ako?“

„Prdni si aj ty, ak chceš.“

„Nie!“

„Poďme, Coco, uvoľni sa! Musí sa ti dať po toľkej ryži a alkohole...“

„Pila som šampanské, nie čapované pivo,“ odvrkla som, otvorila umývačku a začala ju plniť riadom. Adam sa rehotal.

„Daj sa do toho. Milujem ťa, ty miluješ mňa, je to predsa normálne. S Danielom si bola zobratá veľa rokov. Ako ste to robili vtedy?“

„Môžeme zmeniť tému?“ zachraňovala som situáciu. Uvedomila som si, že asi reagujem trochu prehnane. „Idem hodiť pár vecí do práčky.“

„Dobre, mohla by si mi, prosím ťa, preprať tieto veci na šesťdesiatke?“ opýtal sa ma a začal vyhadzovať smradľavé, prepotené handry z fitka. Prelietavali mi okolo hlavy, ledva som sa uhla. Zduto som vykročila k práčke a pri sledovaní bubna plniaceho sa vodou som mala náhle pocit, akoby ma niekto udrel po hlave kyjakom. Príchod Adama do môjho života pripomínal splnený detský sen o princovi. Je krásny, úžasný, vtipný. Lepší sex ako s ním som v živote nemala... Možno preháňam a šibe mi, ale nie je toto začiatok konca romantiky? Odteraz budem len drieť na ďalšieho chlapa? Za Daniela som bola vydatá dvadsať rokov a, samozrejme, som ho milovala, no len čo prešli medové týždne (mesiace), jeho predstavou sexuálnej predohry sa stalo napodobňovanie slona s vyklopenými vreckami nohavíc a vtákom prestrčeným cez zips. Nechcem, aby sa to tak skončilo aj s Adamom. Nechcem, aby sa z neho vykľul taký hulvát ako z Daniela.

Šibe mi, však? Len chcem, aby všetko zostalo vzrušujúce, šťavnaté...

Utorok 16. november 10.43

Adresát: adam.rickard@XYZagentura.com

Máš veľa práce? Snažím sa Ti dovolať, ale vždy ma to presmeruje na odkazovač. Práve som dohovorila s Rosencrantzom. V novom prostredí sa rýchlo udomácnil. Jeho dvaja spolubývajúci sú herci, s ktorými chodil na konzervatórium. Opýtala som sa, či ho môžem navštíviť, aby nás zoznámil. Vieš, čo povedal?

„Mami, daj mi ešte zopár dní, aby som sa lepšie usadil, a potom vás s Adamom pozvem na večeru.“ Večeru! Znel tak dospelo.

Prepáč mi ten včerajšok, asi som to prehnala. Trochu mi šiblo. Keď sa stane, tak sa stane. Nenecháš si bok vyvaliť. Neviem sa dočkať, kedy sa ku mne nasťahuješ. Týmto sa dostávam k hlavnému bodu, môjmu novému projektu. Mohla by som Ti pomôcť so sťahovaním. Už som pridala tvoje meno na naše wi-fi pripojenie. Teraz sa volá COCO & ADAM, takže keď zapneme počítač, privíta nás „COCO & ADAM sa pripájajú“, nie je to milé?

Rozmýšľala som, že Ti pomôžem aj s inými vecami, ako zmena adresy na Tvojich účtoch z elektrární, daňového...

Zavolaj mi, keď sa dostaneš k tomuto e-mailu.

S láskou Coco

Cmuk

Utorok 16. november 10.52

Adresát: adam.rickard@XYZagentura.com

Ak s tým máš nejaký problém, môžem zmeniť wi-fi na „ADAM & COCO sa pripájajú“. Mne to je jedno.

Utorok 16. november 11.12

Adresát: novinovystanokclive@gmail.com

Ránko, Clive,

chcela by som pridať časopisy Adama Rickarda Muscle & Fitness a Auto-Moto k objednávkam na moju adresu.

Sťahuje sa ku mne!

S pozdravom

Coco Pinchardová

Utorok 16. november 11.34

Adresát: objednavka@zeleninaprimrosehill.co.uk

Milý zelovoc Primrose Hill, mám u Vás registrovanú donášku zeleniny. Extra veľkú škatuľu miešanej zeleniny, raz do týždňa. Môj priateľ Adam Rickard od Vás odoberá veľkú škatuľu koreňovej zeleniny. Je možné vopchať jeho veľkú mrkvu do mojej extra veľkej škatule?

Moja adresa:

3 Steeplejack Mews

Marylebone

Londýn NW1 4RF

Vďačná Coco Pinchardová

Utorok 16. november 14.43

Adresát: marikarolincova@hotmail.co.uk

Upratovala som si skriňu, aby sa do nej zmestili aj Adamove veci, keď sa odrazu ozval pri vchodových dverách zvonček.

Cez dierku som zbadala Angie s cigaretou v ústach.

Vlasy jej vietor sfúkol do tváre.

„Čo porábaš, zlatko?“ opýtala sa ma, len čo som otvorila dvere. Oblečená bola tradične v chanelovskom kostýme. Vypchávky jej až nebezpečne siahali po uši.

Ohorok hodila na zem, prišliapla ho svojou špicatou Jimmy Choo lodičkou a do kútika úst si vložila ďalšiu cigaretu.

„Adamovi chystám miesto v skrini. Sťahuje sa ku mne.“

„Ty ho sťahuješ do skrine? Chudák chlapec.“

„Nie, do postele,“ zasmiala som sa, Angie zagúľala očami a vošla dnu.

„Coco, mám nejaké novinky. Vraciam sa zo stretnutia v Groucho klube, tak som si povedala, že sa tu stavím cestou do kancelárie.“

Zamierili sme do kuchyne. Kým som dala zovrieť vodu na kávu, Angie sa usadila pri barovom/raňajkovom pulte.

„Neurobila si si náhodou priveľkú obchádzku?“ opýtala som sa znepokojene. Mala som pocit, že prišla s nepríjemnou správou. „S rukopisom je všetko v poriadku?“

„Áno, kniha je okej. Práve najali chlapíka, ktorý navrhne obálku. Prišla som, aby som ti povedala, že si v Amerike vyhrala literárnu cenu za svoju prvú knihu Poľovačka na lady Dianu!“ uškrnula sa a cez zuby vydýchla cigaretový dym.

„Panenka Mária! Vyhrala som Pulitzera?“

„Nie.“

„Nováčika v Amazon Awards?“

„Nie.“

„Cenu Edgara Allana Poea?!“

„To sa dáva autorom detektívok, dilina...“

„Tak čo som, preboha, vyhrala?“

„Literárnu cenu Doris Finkelsteinovej.“

„Prosím?!“

„V Amerike ju považujú za veľké ocenenie a uznanie. V minulosti ju vyhralo množstvo známych autorov,“ vysvetľovala Angie.

„A finančne je zaujímavá ako tie ostatné?“

„Nuž, v tom je háčik. Toto ocenenie je bez finančnej odmeny. Ide hlavne o prestíž a cena spočíva v tom, že počas odovzdávania sa pred médiami podpíšeš na slávnu stenu víťazov v Knižnici Doris Finkelsteinovej.“

„Hmm...“ nevedela som, čo povedať.

„A ešte dodám, že ide o New York! Čo znamená, že tebe a tvojmu sprievodu,“ Angie na mňa potmehúdsky žmurkla, „zaplatia all inclusive víkend v New Yorku!

Celý víkend ťa nebude stáť nič! Absolútne NIČ!“

„Výlet do New Yorku!“ vzrušene som vykríkla. „Kedy?“ „Letíš vo štvrtok. Ceremoniál je v piatok.“

„Tento týždeň?“ opýtala som sa s udiveným výrazom.

„Oceneným autorom to vždy oznamujú na poslednú chvíľu.“

„Neviem sa dočkať, kedy to poviem Adamovi. V poslednom čase sme boli obaja zavalení prácou a nemohli sme si užiť jeden druhého...“

„Nebude vo štvrtok v práci? Je to predsa pracovný deň, nie?“

„Som si istá, že mu dajú voľno.“

„Aha,“ Angie si pripálila ďalšiu cigaretu. Nastalo trápne ticho.

„Chcela si ísť so mnou?“

Angie zmenila výraz tváre, niečo vyťukávala do mobilu a hádzala si svoje veci do kabelky.

„Angie, prirodzene som myslela hneď na Adama, je to moja druhá polovička.“

„Samozrejme,“ precedila cez zuby. „Aj tak mám veľa roboty. Musím dozerať na robotníkov, aby mi nedali bazén omylom na strechu... E-mailom mi pošli čísla vašich pasov, kvôli aerolinkám.“

„Máš ešte chuť na kávu?“

„Nie. Musím utekať. Nemusíš ma vyprevádzať, otvorím si sama,“ zahasila cigaretu a prednými dverami vyletela von.

Teda, capla nimi riadne.

Čím to je, že s úspechom vždy prichádza aj samota? Tak som to cítila po Anginej návšteve.“

Utorok 16. november 23.12

Adresát: marikarolincova@hotmail.co.uk

Adam mi celý deň nezdvíhal pracovný telefón ani mobil. Večer o ôsmej som hodila na seba kabát a zašla k nemu domov. Dlho som vyzváňala, kým mi konečne otvoril. Vyzeral veľmi unavene, ešte vždy nahodený v pracovnom obleku, z ktorého bolo cítiť, že v kancelárii nemá klímu. Nasledovala som ho do obývačky, kde mu nahlas vyspevovala (hulákala) Enya a spoločnosť mu robila fľaša whisky.

„Odkedy máš rád Enyu a Johnnyho Walkera?“ kričala som na neho z opačnej strany stola.

„Odvtedy, ako si chcem oddýchnuť,“ zakričal.

„Keď už som tu, mohol by si vypnúť tú ezoterickú babizňu?“ zakričala som a šľahla po ovládači. Hudba sa vytratila.

„Volá sa Enya, keď už chceš veci pomenúvať,“ štekol na mňa. Všimla som si, že mal čelo zaliate potom, hoci bolo vnútri chladno.

„Je ti niečo, Adam?“ vyplašila som sa.

„Nie, nie... som okej. Len práca...“

„Skutočne? Vyzeráš vystresovane.“

„Som v poriadku. Ako si sa mala dnes ty, zlato?“

„Nedostal si ani jeden z mojich e-mailov, esemesiek alebo odkazov? Celý deň som sa ťa snažila zastihnúť.“

„Hmm... Nie... Mám to v práci dosť rušné,“ zajakával sa.

Všimla som si na stole jeho mobil. Bol zapnutý a neukazoval nijaké zmeškané hovory ani správy.

„Musel si ich vidieť a počuť! Na obrazovke ti nič neukazuje.“

„Chcel som povedať, že som si ich všimol, ale nemal som na ne čas. Povieš mi, aký deň si mala ty?“

Porozprávala som mu o svojom stretnutí s Angie a o ocenení. Trochu sa uvoľnil, až kým som mu neoznámila, že sme vo štvrtok pozvaní na preberanie ceny do New Yorku.

„Nemôžem ísť,“ reagoval.

„Prečo nie?“

„Rád by som, ale nemôžem si vziať dovolenku.“

„Minulý piatok si si zobral dovolenku, len aby si išiel so mnou do záhradníckych potrieb,“ povedala som prekvapene.

„Veď práve.“

„Čo myslíš tým veď práve? Šéfuješ svojmu oddeleniu, môžeš si vziať dovolenku, kedy chceš.“ Nastalo veľmi čudné ticho.

„Nemôžem, nedá sa, naozaj sa nedá.“ Nikdy som ho takéhoto nevidela. Vstala som, prisadla si k nemu a začala mu masírovať krk aj plecia.

„Víkend zadarmo v New Yorku! Letíme prvou triedou, päťhviezdičkový hotel, izba s velikánskou posteľou... nebuď malý a choď si po pas!“

„Načo ti je môj pas?“ spýtal sa prekvapene.

„Ako inak môže Angie kúpiť letenky? Potrebuje číslo pasu.“

„Pozri, Coco... Choď radšej domov, ja sa osprchujem a o takú hodinku prídem k tebe.“

„Si si istý, že je všetko v poriadku?“ Ničomu som nerozumela.

„Naozaj, len práca... Dnes ohlásili prepúšťanie.“

„Preboha, prišiel si o prácu?“

„Nie. Ja nie, ale je na mne, aby som tento týždeň prepustil svojich zamestnancov, kolegov. Ľudí s pôžičkami, ktorí živia svoje rodiny. Neviem sa s tým zmieriť. Radšej choď domov, o chvíľku som u teba.“

Súhlasila som a pobrala sa zmätená domov.

O pár hodín, keď som už pomaličky zaspávala pred telkou, zacítila som cudziu ruku pod svojím tričkom.

Tak som sa zľakla, že som skoro porodila mačiatka.

„Ahoooj,“ zašepkal mi do ucha pripitý Adam. Začal sa ku mne tisnúť na sedačku, totálne holý, a zubami sa snažil otvoriť kondóm.

„Čo robíš?“ zalapala som po dychu.

„Zvádzam ťa,“ uškrnul sa a chystal sa ma pobozkať. Bol osprchovaný, ale stále z neho páchol alkohol.

„Myslela som, že si vrah!“

„Čo tak sexuálny maniak!“ zavtipkoval a ruku mi vopchal pod pyžamové nohavice.

„Nie je to vtipné!“ Odstrčila som ho.

„Ježišmária, Coco. Snažím sa spríjemniť atmosféru.“

„Tým, že ma na smrť vystrašíš a potom trápne vtipkuješ o znásilnení?“ Bola som už poriadne vytočená. Stále sa usiloval otvoriť kondóm. „Adam, vyzerám, že mám chuť na sex?“

„Coco, snažím sa byť sám sebou...“ zamumlal.

„Toto nie si ty, si hrozne čudný.“

„Som dnes trochu čudný,“ pozrel na mňa vážne. „Som čudný, stále ma ľúbiš?“ Jeho krásne karamelové oči plné bolesti a smútku blúdili po mojej tvári.

„Samozrejme, že ťa ľúbim.“ Potiahla som na nás deku, pod ktorou sa ku mne pritúlil. Hlavu si uložil na moje plece a zavrel oči.

„Potrebujem vedieť, že ma ľúbiš takého, aký som,“ ospanlivo zašepkal.

„Ľúbim ťa viac, ako si vieš predstaviť, miláčik. Myslím, že víkend v New Yorku by mohol byť tým pravým liekom na problémy v tvojej práci.“

„Preboha, Coco,“ vyskočil z postele a navliekol si tepláky.

„Čo som povedala? Úplne som z teba zmätená!“

„Ja že ťa mätiem?“ zvolal pobúrene, obliekajúc si tričko, a pokračoval: „Tak potom existuje jednoduché riešenie. Idem domov.“ Cez kuchyňu zamieril k zadným dverám, ktoré za sebou zamkol. Zababušená pod dekou som v tichu dlho načúvala vŕzganiu, ktoré vydával dom. Adam sa nevrátil.

Cestou do spálne som prešla okolo Rosencrantzovej prázdnej izby. Zastala som pri dverách, mesačný svit vytváral na tmavom koberci krásnu tieňohru.

Nevieš, čo sa deje s Adamom? Myslíš, že ma má už dosť? Včera mu nič nebolo!

Streda 17. november 21.56

Adresát: marikarolincova@hotmail.co.uk

Adamovi som sa neozvala celý deň. Čakala som, že ako džentlmen zavolá prvý. Minimálne mi dlhuje vysvetlenie. No neozval sa. Práve mi v telke končil seriál (Eastenders), keď sa od dverí ozval zvonec. Vonku v daždi stál Adam. Preložila som si ruky a pozrela na neho.

„Môžem ísť dnu?“

„Prečo by som ti mala dovoliť ísť dnu, po tom všetkom?“

„Lebo prší!“ Ustúpila som mu z cesty a on vhupol dovnútra. Zobrala som mu premočený kabát a vyšla hore po suchý uterák. Keď som sa vrátila, už bol usadený v kresle v obývačke. Okolo krku som mu zavesila uterák a vypla televízor. Ticho prerušovali len kvapky dažďa dopadajúce na strechu a okná.

„Máš chuť na čaj alebo na nejaký drink?“ ponúkla som mu niečo na zahriatie.

„Nie. Ďakujem.“

„Jedol si?“

„Nie som hladný.“

Opäť nastala trápna pauza, sedeli sme tam ako dvaja cudzinci. Zo zadnej záhradky k nám prenikalo čudné praskanie. Pozreli sme nahor, odkiaľ sa šíril podivný zvuk, keď zrazu silný prúd vody vymrštil množstvo lístia aj časť odkvapovej rúry, ktorá dopadla na stôl so slnečníkom. Utekala som k oknu.

„Kurnik!“ Natiahla som krk, aby som videla, aké sú škody. Voda sa valila zo strechy priamo po stene. „Oprava bude stáť majland... Rúry sú zo zinku. Vieš, koľko stojí zinok?“ rozčúlene som hovorila Adamovi.

Ten na mňa len zízal. Rúra sa začala šmýkať zo slnečníka a pri páde na trávu rozrezala látku. Adam skočil k žalúzii a snažil sa ju spustiť dolu. Jedna strana padla dolu, druhá zostala visieť hore. Šnúrky sa splietli. Nemohol nimi pohnúť.

„Daj to sem,“ zavrčala som naňho. „Nevieš, ako sa to robí!“

„Možno by som ti mal odovzdať aj svoje gule,“ podráždene odvrkol. „Nechaj si ich a ulož k ostatným veciam do šuplíka.“

„O čo ti ide, Adam? Nechápem, čo to melieš!“ vyštekla som a obrátila sa k nemu. „Súvisí to s tým, že som ti presmerovala poštu na svoju adresu? Prepáč, myslela som, že ti tým robím láskavosť.“

Adam na mňa nemo hľadel, pootvoril ústa, akoby chcel niečo povedať, ale v poslednej chvíli asi zmenil názor, lebo ich hneď zavrel.

„Čo? Čo máš na jazyku? Vypľuj to zo seba, Adam.“

„Vieš čo, zmenil som názor, dám si ten drink, čo si mi ponúkla.“ Nasledovala som ho do kuchyne. Otvoril chladničku, natiahol sa po pive, ktoré v zlomku sekundy otvoril a lial do seba ako smädná ťava. Pri pití ma sledoval ponad plechovku.

„Vidím, že si vystresovaný... Prečo nechceš ísť so mnou do New Yorku? Môžeš si tam oddýchnuť, zrelaxovať sa. Viem, že si môžeš zobrať dovolenku.“ Dopil pivo a plechovku šmaril do koša.

„Prečo musíš byť takáto? Nevieš si dať pokoj!“

„Aká takáto? Vôbec ti nerozumiem, Adam.“

Kým som dopovedala, stihol vypadnúť z domu do upršaných ulíc Londýna. Dverami buchol tak, až sa zatriasla podlaha. V tom momente oblohu preťal blesk a ozvala sa rana ako z dela. O pár sekúnd vypadla v dome elektrina. Vo vrecku bundy som šmátrala po kľúčoch a vyšla som von. Silný vietor a dážď ma plieskali po tvári. Prúd vypadol na celej ulici, takže nesvietili ani pouličné lampy. Vyššie domy na oboch koncoch ulice dokonale zablokovali aj svetlo z mrakodrapov centrálneho Londýna, ktoré ich zvyčajne osvetľovalo. Jedinou pomocou na ceste mi bolo zopár prechádzajúcich áut. Reflektory mi osvetľovali chodník od kolien dolu.

Keď som sa dostala na pešiu zónu v Marylebone, schovala som sa pod striešku malých lahôdok. Skúšala som volať Adamovi, ale ozýval sa iba jeho odkazovač. Dážď hustol, prudko padal na striešku, z ktorej prskal na celé okolie.

Výpadok elektriny zasiahol polovicu Londýna. V tme som utekala k Adamovmu bytu. Prebehla som okolo stanice metra, ktorá bez elektriny vyzerala ako z hororového filmu. Keď som do nitky premočená dobehla k jeho bytu, vytiahla som kľúč a vpustila sa dnu.

Adamova silueta v obývačke na zemi pri okne sa strácala a vynárala v žiare bleskového divadla burácajúceho vonku. Počula som cck, keď si otvoril plechovku piva, a prisadla som si k nemu. Pohladila som mu mokré vlasy. Jemne ma chytil za bradu a natočil k sebe, aby ma mohol pobozkať.

„Si krásna, Coco, nezabudni,“ zašepkal chrapľavo. Priložil mi prst na pery a hladko ním prešiel až ku krku. Pomaličky som mu cez hlavu stiahla mokré tričko. Pocítila som jeho sexy vypracovanú hruď na mojom tele. Veľmi ma to vzrušilo... Prekvapivo rýchlo som mu stiahla opasok... a o chvíľku sme sa už milovali na kope mokrého oblečenia, kým vonku silnela búrka. Všetky naše problémy zmizli... celé to bolo nádherne romantické a nevinné. Len JA a ON. Nič viac, nič menej.

Potom ma zaviedol do spálne. Premrznutí sme zaliezli pod perinu, kde sme sa túlili v jeho nebesky pohodlnej posteli pod oknom, a hriali jeden druhého.

Búrka ustupovala, ale kvapky dažďa neprestávali tancovať na streche.

„Milujem ťa, Adam, len nechcem medzi nami žiadne tajomstvá. Ak niečo tajíš, tak vieš, kde sú dvere. Nuž, keďže toto je tvoj byt, tak to, samozrejme, platí naopak. Viem, kde sú dvere... Myslím to skôr metaforicky, myslené dvere...“ Všimla som si, že Adam zaspal. Vyzeral tak sladko a krásne. Pohladila som mu tvár.

„Len spinkaj, miláčik,“ zašepkala som, „zajtra ti to všetko zopakujem.“

Slnečné lúče ma zobudili tesne pred siedmou. Adamova časť postele bola prázdna. Po chvíli som si uvedomila, že nepočujem žiadne zvuky z kúpeľne ani kuchyne, a tak som vstala.

V obývačke na stolíku som si všimla popísaný kúsok papiera. Bola to jedna z tých chvíľ, keď sa ti pred očami premietne celý život. Pri čítaní Adamovho odkazu sa mi začala pod nohami otvárať zem. Citujem:

„Coco, prepáč! Nechcem sa k tebe sťahovať a nechcem ťa už nikdy vidieť.“

Rýchlo som sa obliekla a utekala domov, dúfajúc, že Adam chystá v kuchyni rannú kávu a ide len o veľké nedorozumenie. Nič také. Dom bol vysvietený zo včerajšej noci, keď vypadol prúd, ale Adam tam nebol. Utekala som naspäť do jeho bytu. Hlavou mi chaoticky vírili myšlienky: Toto nemôže byť pravda... sníva sa mi nočná mora... ráno sa zobudím a všetko bude tak, ako má byť... Išla som odomknúť dvere, ale vo vrecku som nemohla nájsť kľúč. On mi ho zvesil z kľúčenky! Rozhnevaná ešte väčšmi som začala vybuchovať na dvere. Neotváral. Po polhodine som sa vrátila domov.

Vyvolávam mu celý deň, ale nezdvíha. Mala by som sa baliť do New Yorku, no zo všetkého som tak na dne, že sa nedokážem pozrieť ani do zrkadla, nieto ešte nabehnúť do lietadla.

Štvrtok 18. november 06.17

Adresát: marikarolincova@hotmail.co.uk chris@christophercheshire.com

Angie zúrila, keď som jej povedala, že po tej dráme, čo sa odohrala medzi mnou a Adamom, nejdem do nijakého New Yorku. Vysvetľovala mi, že preberanie ocenenia je pre mňa veľmi dôležité a že ide o veľa. Opýtala som sa, o čo také môže ísť, keď nejde o život.

„Kde mám začať? Nadácia Doris Finkelsteinovej ti už zaplatila letenky aj luxusné ubytovanie. Odovzdávanie cien je zorganizované do posledného detailu a okrem iného, nechceš si užiť ťažko vydretú slávu? Už si zabudla, s akými problémami sme knihu vydali?“

„Samozrejme, že sa pamätám. Na to sa nedá zabudnúť.“

„A koľkí ľudia, ktorých práve odvrhli ich partneri, by dali všetko za to, aby mohli ísť na ‚výlet‘ zadara na druhý kontinent, kde ešte k tomu všetkému chce niekto oceniť ich talent a úspech? No, koľkí?!“ stupňovala Angie.

„Mnohí...“

„Väčšiu reklamu si nedokážem ani predstaviť. Tvoj americký vydavateľ chystá nové vydanie knihy Poľovačka na lady Dianu a nové vydanie e-knihy bude mať veľkú kampaň u takých predajcov ako Amazon a Barnes and Noble. Asi zabúdaš, že aj ja zarábam na tvojich knihách,“ povedala otvorene.

Nastalo ticho.

„Dofrasa! O koľkej letíme?“ nechala som sa zlomiť.

„Ráno o desiatej. Vyzdvihnem ťa taxíkom o piatej,“ vybafla Angie a zložila telefón. Predpokladám, že to znamená, že letí so mnou.

Balenie mi dalo zabrať. Vôbec som nespala. Nepretržite som rozmýšľala, či som na niečo nezabudla a či nemusím ešte niečo urobiť:

– pes – nakŕmiť – nemám

–mačka – nakŕmiť – nemám

–rybičky alebo iné živočíchy – nakŕmiť – nemám

–rastliny – zaliať – nemám

–frajer – nachystať do roboty – nemám

–syn – pripraviť raňajky – nemám (aspoň nie doma)

Môžem cestovať do New Yorku z minúty na minútu. Celé roky som túžila bez mihnutia oka vyraziť na last minute dovolenku a teraz, keď môžem, sa mi to zdá dosť smutné. To som ale dopadla!

Taxikár zatrúbil tesne pred piatou. Do auta som naskočila bez mejkapu, s mokrými vlasmi uviazanými do drdola.

Angie, pohodlne usadená v taxíku v červenom chanelovskom kostýmčeku s perfektne zladenou červenou kabelkou a s nádherným mejkapom na tvári, vyzerala božsky.

„Ježišove nohy, Coco,“ zareagovala šokovane, keď ma zbadala.

„Čo,“ zápasila som s bezpečnostným pásom.

„Ideme do New Yorku a nie do sekáča... Aspoň si nagehni ksicht.“

„Nie.“

„Nemôžem sa s tebou rozprávať, kým si nenamaľuješ aspoň pery,“ z kabelky vybrala krásne zlaté podlhovasté puzdierko. Bol to rúž od Chanela.

„Dobre, tak sa so mnou nebav,“ odvrkla som jej ako urazená školáčka.

„Coco, myslím to vážne. Vyzeráš ako vysratý párok.“

Trochu som protestovala, no nakoniec som si namaľovala ústa sýtočerveným rúžom.

„A nahoď si toto,“ podala mi veľké čierne slnečné okuliare.

„Nič nevidím,“ zamrmlala som, keď som si ich dala na oči.

„Ale ja vidím. Teraz aspoň vyzeráš ako niekto, kto vyzerá, že sa snaží byť niekým, a nie ako veľká nula, ktorá sa nedokáže postarať ani sama o seba.“

„Dám si ich dole,“ vyprskla som od jedu.

„Máš na výber. Buď si ich necháš na očiach, alebo zaplatím taxikárovi, aby ťa pridržal na sedačke, kým ti nacápem na oči maskaru. Dnes vyzerajú ako dve dierky prešťaté v snehu...“

Viem, že by bola toho schopná, tak som si ich radšej nechala na očiach.

„Keď prídeme na letisko do salónika pre cestujúcich prvej triedy, tak mi budeš vďačná,“ vyhlásila Angie hrdo.

Ako vždy mala pravdu. Práve sedíme v salóniku British Airways a pekne-krásne zapadám medzi všetky tie bohaté mrchy. Angie vôbec nespomenula Adama, za čo som jej veľmi vďačná, ale k poháriku bezplatného šampanského mi ponúkla na výber xanax a válium. Bez rozmýšľania som si vzala xanax.

„Si si istá, drahá? Válium je silnejšie.“

„Áno, ďakujem, xanax. Odzadu sa číta tak isto ako spredu, je mi sympatickejší.“

„Prekliati spisovatelia,“ Angie si šľahla na jazyk válium a viditeľne v často praktizovanom záklone ho prehltla ako tic tac.

„Prepáč, Angie, mala som ťa pozvať do New Yorku ako prvú. Vždy si stála pri mne.“

„Nič si z toho nerob,“ chlácholila ma. „Ale varujem ťa, nie som stavaná na babské táraniny, a keď navrhneš, aby sme si dali mafiny, tak zariadim, že ťa šupnú do turistickej triedy.“

„Platí!“ Chabo som sa usmiala spoza okuliarov a zapila xanax šampanským. Angie ma chytila za ruku a stisla mi ju... ako len priatelia stískajú.

„Je to debil! Zaslúžiš si viac.“

Nič som jej na to nepovedala, len som jej zovrela ruku. Problém je v tom, že Adam nie je debil, je úžasný. Preto mám vo všetkom taký chaos...

Vonku je stále tma, na oblohe sa trblietajú len svetielka pristávajúcich a odlietajúcich lietadiel. Mám taký pocit, že xanax už začína účinkovať. Je mi lepšie a na tvári mám prihlúply úsmev.

Koniec ukážky