Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Zo Slovenska do Východnej Indie (ukážka)

Pavol Odorik Silaši

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2012 Petit Press

Copyright ePub version © 2014 iAdverti

Copyright © 2012 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Andrej Slodičák, Bohumil Kosa, Katarína Tínesová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0020-9

Pôvodná publikácia

Pavol Odorik Sillassy. Zo Slovenska do Východnej Indie. Orol, roč. VII, č. 1, 2, 3. 1876, s. 5 — 8, 39 — 43, 81 — 84. Andrej Truchlý-Sytniansky, zodpovedný redaktor, majiteľ a vydavateľ.

Bibliografické poznámky

Zo Slovenska do Východnej Indie. Cestopisné listy Odorika Sillassyho písané Sytnianskemu

Orol. Obrázkový časopis pre zábavu a poučenie

Zodpovedný redaktor, majiteľ a vydávateľ Andrej Truchlý Sytniansky

Ročník VII.

V T. Sv. Martine

Kníhtlačiarsky účastinársky spolok 1876

I

Drahý brat môj! Dľa sľubu svojho opíšem Vám stručne všetko, čo som prežil, videl a skúsil na mojej ceste z milého Slovenska do Východnej Indie, jako i počas môjho tam bývania. V prvom tomto liste najdete náčrtok cestovania môjho do Terstu; náčrtok je to veľmi stručný, lebo nechcel som obšírne opisovať, čo Vám už z iných slovenských i cudzojazyčných cestopisov známo.

Dňa 23. febr. 1870 došiel do Pezinku list z Rímu od nášho (kapucinského rádu) generala Mikuláša a S. Joanne, aby, kto má vôľu ísť čo missionár na ostrov Ceylon, u neho čo skôr sa prihlásil. Najvrúcnejšou mojou túžbou od útlej mladosti bolo, slúžiť Bohu a osožiť človečenstvu. A teraz Vých. India poskytnúť mi mala výdatné pole k realisovaniu mojej túžby. S radosťou prijal som toto vyzvanie, i odhodlal som sa hneď, že nastúpim tú ďalekú a nebezpečnú cestu. Môžete si mysleť, že sa našli mnohí, ktorí ma z cesty zraziť chceli tým, že mi mnohé nebezpečenstvá a obťažnosti pred oči kládli. Poručeno Bohu; človekovi treba raz zomreť, pomyslel som si, a tú angličtinu dáko sa len naučím: veď som Slovák a čo taký navyknutý trpeť, no i schopný ktorúkoľvek reč dokonale sa naučiť!

Čakal som dovolenie z Rímu (lebo treba vedeť, že predtým len ten mních mohol do Rímu cestovať, ktorý mal dovolenie od generala); a keď mi doposlané bolo, odobral som sa dňa 25. apríla od svojich bratov v Pezinku i tašiel som do Požoňu, abych tam známym svojim „s Bohom“ riekol. Na druhý deň navštívil som svojich rodičov v Skalici, ktorí veľmi želeli, že jich opúšťam. Dňa 27. apr. prišiel som do Viedne, kde ma už čakal môj spolucestovateľ Heliodor, ktorý sa až dosiaľ vo Vých. Indii v meste Purneah čo missionár zdržuje. Vo Viedni čakať nám bolo nádobno na sprievodné listy. Ja čo Uhor dostal som u Festetiča sprievodný list na druhý deň. Provincial P. dr. Strebický dal nám na cestu 300 frankov v zlate i zaplatil nám železnicu až do Terstu. Dňa 28. apr. poberali sme sa na nádražie južnej dráhy, lebo sme mali okolo 11. do Terstu sa pohnúť. Na nádraží bolo hlučno. Keď sme do čakalne druhej triedy vstúpili, pridrúžil sa k nám Benediktín, ktorý hovoril, že ide do Rímu, a sice do samého Vatikanu čo poenitenciarius; lebo treba vedeť, že v Laterane sú poenitenciarmi Františkáni, vo Vatikane ale Benediktini. Hovoril, že jeho predchodca odišiel čo missionár k Čangó-Maďarom. Na missiu tú nechcel sa vraj nik dlho odvážiť.

O 11. hodine pohol sa vlak a my leteli sme, len sa tak za nami kúrilo, pod štyrské Alpy. Najviac zanímal nás Semmering s jeho početnými jaskami dráhovodmi. Cestu z Viedne do Mürzzuschlagu opisovať Vám nebudem, veď ste ju sami verne a žive opísali v IV. ročníku „Orla“. Od Mürzzuschlagu vinie sa železnica dolu údolím Murice ku Mostu nad Murou (Bruck an der Mur). V príjemnom tomto údolí striedajú sa ustavične zrúcaniny starobylých hradov, priemyslové, hlavne hutnícke veľkozávody. Nad Langenwangen veľké zrúcaniny sú jedinou pamiatkou nedobytnej pevnosti, ktorú r. 1529 Turci marne dobývali. Až do týchto zaliehalo vlnobitie mora osmanského, v ktorého vlnách mal byť pochovaný celý svet. Jak smutné zbytky zachovaly sa z týchto svetoborných plánov! Osmanstvo umiera — ohrožená predtým Europa podáva mu teraz posilňujúci liek, aby len ešte nezomrelo. Jaká to satyra osudu! — Zajímavé sú hrady Mitterdorf, Kapfenberg, Kindberg a neďaleko Mostu Landskron. V Mareine je pamätný kostol z r. 1040, patrí k najstarším staviteľským pamiatkam v Štyrsku. A tak oplýva utešené údolie Murice nielen prírodnými krásami, ale i vzácnymi pamiatkami romantického sredoveku. Nad starožitným Mostom, ktorý sa už r. 861 pripomína, sú rozvaliny starobylého hradu mosteckého, ktorý bol dľa zachovalých zbytkov slohu romanského. Most je dôležité mesto obchodné, tu sa spojujú najdôležitejšie cesty štyrské. Od Mostu až do Hradca (Němški Gradec, jako ho pobratimný Slovinec menuje) vybočuje železničná trať veľmi romantickým údolím riečky Mury. Zo železničných stavieb najznamenitejšia je galeria pri alpskej stene, nazvanej Badelwand. Dráha prestupuje popri Mure 191 siah dlhou galeriou s 35 oblukami, nad galeriou vedená je cesta, nad ktorou kolmé bralo strmí k oblohe. Nad veleromantické rozvaliny pevnosti Peggavy (z XII. storočia) niet zrúcanín malebnejších v celom Štýrsku. Pri Reine bolo už r. 1129 založené opátstvo Cistercitov. Medzi nedostupnými skalami blízko Hradca staval staviteľ viedeňského dómu sväto-štefanského Hausera už r. 1346 terajší pútnický kostol Maria Strassenengel. Z utešenej kotliny na úpätí Alp okolo Mury rozloženej vystáva mohutný zámocky vrch nad Hradcom, sídelným to mestom štyrského „erblandu“. Na území terajšieho Štyrska slovanské kmeny už v šerom praveku vedení bohatierskym Samom proti divokým hordám Avarov statne sa bránili. Tento boj Slovanov proti asiatským barbarom je údelom dejin národov slovanských. My sme odveká hradba, ktorá západniu Europu zachránila pred potopou krvolačných hord, my po tisíc rokov krvou svojou chránili a odrážali sme týchto ľutých dravcov do temných dier, a jaký šľachetná Europa má nám za to diek?

Hradec (Graz) má utešenú polohu. Na vysokom vrchu vystupuje veliký zámok v tmavých posriebrených obrysoch z hmly nočnej. Z hradieb pozerajú do krásnej noci tmavé otvory diel, na cimbure vesele povieva rakúska zástava. Marne obliehali pevnosť túto v XV. storočí sverepí Turci, posádka 500 mužov odrazila r. 1809 útok 3000 Francúzov; roku 1849 utíšila pevnosť revolučné hnutie Hradčanov. Vrch zámocký je osa, okolo ktorej vystavený je Hradec. Porastlé predhorie dostupuje amfitheatrálne až k obrube sňažných Alp, z ktorých najvyššie brdo vystupuje na 7144 stôp. V Hradci je asi 75.000 obyvateľov. Všetci pensionovaní dôstojníci rakúski bývajú tu. Pred dómom z XV. storočia dal si vystaviť Ferdinand II. za živa veľké mausoleum. Arcivojvoda Ján založil r. 1811 museum a vzdelávací ústav vedecký, terajšie Joanneum, v ktorom mimo sbierky starožitníckej a prírodopisnej je tiež knižnica asi 60.000 svazkov počitujúca. Na tržisku neďaleko terajšej radnice stínali r. 1516 náčelníkov pobúrených sedliakov, r. 1671 na tom istom mieste bol miestodržiteľ gróf Erazim Tettenbach, súdruh gr. Zriniho a Frankopana, usmrtený.

Od Hradca vinie sa trať železničná na pravom brehu Mury k Mariboru, ktoré mesto je najvätšie po Hradci v Štyrsku. Leží na rieke Dráve, má okolo 8000 obyvateľov, vyššie gymnasium; tu je sídlo biskupa Labudského. Roku 1481 obliehal ľud Matiaša Korvína Marburg, ale od Matiaša odpadlý arcibiskup Ostrihomský sobral s českým bojovníkom, Vulko Vazla menovanym, asi 8000 bojovníkov, ktorí obliahnuté mesto osvobodili. R. 1529 hnali Turci triráz útokom na toto mesto, ktoré ale Sigmund z Višnej Hory zachránil. V Marburgu súsredňuje sa literárnia činnosť Slovincov Štyrských; tu má sídlo i lit. spolok „družstvo sv. Mohora“.

Vlak zastal na stanici mesta Celje (Cilly). Do nášho vozňa vstúpil nový hosť, pozdravil po maďarsky; a keď ma počul hovoriť slovensky s naproti mne sediacou paňou, oboril sa na mňa lámanou maďarčinou:

„Prečo sa shovárate s tým sprostým českým dievčaťom?“

„Pane, neobrážajte,“ hovorila pani notárka zo Stupavy v čistej správnej maďarčine; „nie som preto sprostá, že hovorím vo svojej materinskej reči slovenskej! Dokážem vám, že znám lepšie maďarsky a nemecky lež vy!“

Milý maďarónsky kultúrträger zarazil sa. Bol, jako hovoril, kupcom z Celly. I besedovali sme s paňou notárkou, ktorá cestovala do Ľubľane, ďalej v našej ľúbej slovenčine, o ktorej pobratimný spevec Ad. Heyduk spieva:

Matě slovenčina

Plnou, milou tvář,

Jako máť Kristova

Nad hlavenkou zář,

Je průsvitná jako rosa

V liliovém loži,

A tak hluboká i čistá

Jako slovo boží.

Ach, ta slovenčina —

Svatá řeč, to vím,

Ta jazykem věru

Není svetovým,

Jestli se však v nebi anděl

Zpěvem bohu vděčí,

Nesmí on mu jinak zpívať

Než slovenskou řečí.