Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Slečna Nina

Samo Cambel

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2009 Petit Press

Copyright ePub version © 2017 iAdverti

Copyright © 2009 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Daniel Winter, Daniela Kubíková, Alena Kopányiová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0196-1

Pôvodná publikácia

Samo Cambel. Zlomená duša. TATRAN. Bratislava 1972. 268 s. Daniela Lehutová, zodpovedná redaktorka.  Antónia Paulinyová, technická redaktorka.

Bibliografické poznámky

Slečna Nina. Obrázok (Samo Czambel-Danielovič). Slovenské pohľady XXVIII, 1908, s. 109 — 117. Prácu poslal Škultétymu z Prahy 11. decembra 1907 spolu s listom, v ktorom píše: „Zároveň Vám posielam i novú prácu Slečna Nina“. V liste uvádza, že jeho práce „braté sú zo života“. Na túto skutočnosť upozorňuje v spomienkovom liste na Sama Cambela aj Hermína Holécyová, rod. Galandová (v mladosti bola s Cambelom dôvernou priateľkou): „Bola majstrovská, neviem názov, ale myslím, že: 16-ročná — alebo Ninka. Inšpirovala ho k tejto práci Berzanove Ninka (r. Jandurová) svojím typickým zjavom: žabky, naivnej, tragikomickej až k smiechu“.

Slečna Nina

„Ó, to je hrozné, hrozné, takto trestať,“ zafikala plačlivo Nina, zakrývajúc si rukami tvár a sklesla na diván, ku ktorému tak neočakávane zaletela z druhej izby. A čo zavinila? Nič? Celkom nič. Čítala román a tam bolo napísané: ,… On zaľúbene pozeral na milovanú devu a kľačiac, vravel jej o večnej láske; potom vstal a zovrúc ju nežne do náručia, bozkával ju na ružové ústa. — Ona iba teraz pocítila, že hodno je žiť; život už nezdal sa jej viac prázdny, bezradostný ako dosiaľ, kým nemala jeho…‘ — Pane bože, — myslela si Nina vo vytržení, — aké neslýchane krásne veci to číta! Ale zvlášť tento odstavec bol tak nesmierne zaujímavý, dlho-dlho rozmýšľala o ňom, až vyčervenala od chvatnej vnímavosti. Ach, aké utešené, božsky utešené to môže byť, keď je dievča takto v milého náručí (a ešte v bielych šatách) a on ju bozkáva na ústa, bozkáva… Ale to predsa nevedela do tohto času, že by iba vtedy bolo hodno žiť, keď dievča má niekoho ešte krem mamy a tatu a priateliek a keď ju ten… keď ju… jajaj! — Nina akosi hanblivo zaryla hlávku do knihy, a tak domyslela si slová „objíma“ a „bozkáva“. Pravda, trochu jej to bolo podivné, ona v bozku a v objatí nenachádzala nič zvláštneho — už to skusovala niekoľko ráz s Anicou; ale musí to tak byť, ináče by sotva bolo v románe. A potom veď je to prirodzené, to predsa nemohla tak skúsiť na dievčati, s mužskými je to iste čosi cele inšie. Cele…

Náhodou začula vo vedľajšej izbe otecka.

„Hľa, hľa, ten to bude lepšie vedieť… Ale nie, to sa ho nespýta, či je medzi tým rozdiel, také niečo spýta sa ho, až keď bude väčšia, toľká ako Oľga Vyšných, ktorej dvorí pán profesor z dievčenskej, Šugár. Len to sa opýta, či pisateľ románu povedal pravdu, že preto je hodno žiť?“

A už bola i v izbe.

„Prosím, otecko, povedz mi,“ jazyčila chytro, „prečo je hodno žiť dievčaťu — pre bozky a… a… a…?“ Zmiatla sa zrazu, lebo otecko zhrozený spľasol rukami a skričal náramne prísne:

„Nina, kto ťa to učí!“

Avšak to by ešte nebolo nič. Zatým nasledovalo čosi hroznejšie, čosi také, o čom vzhľadom na Ninu nemožno mi rozprávať, lebo ona je, prosím, slečna, má štrnásť rokov a o pol roka má prisľúbené, že pôjde na bál. To iste pochopíte i vy. Počítajúc na vašu mlčanlivosť, vyzradím vám, že otecko nakoniec chytil ju mocne — až zjajčala — za ruku a so slovami „teraz sa mi nehneš za dva dni z izby a dostaneš za ten čas jesť iba prevarené mlieko, chlieb a vodu!“ strčil ju do izby, kde ju práve vidíme.

„Dva dni, oh!“ zastenala zúfale a spustila o závod prenikavé gajdence a po ružovej tváričke rinuli jej opreteky guľôčky, podobné kropajam dažďa. „Dva dni, dva dni!“ vykladala, nestačiac sa utierať. Ale akože by i neplakala, prosím vás, hovorí sa jej „slečna“, skončila štyri dievčenské, chodieva bez sprievodu, niekedy sama nakúpi i pre kuchyňu, lebo — mocne verila — do tých vecí lepšie sa rozumie ako mama, to predsa neznamená, že s ňou sa má tak zaobchádzať ako s nejakým nevyspelým dievčatkom!

„Ale, eh!“ vzpriami sa hrdo v drieku a opovržlivo pohne rukou. „Čo má plakať, čo sa sužovať? Otecko nemá zmyslu pre jej vyspelosť a dievčenskú dôstojnosť, v ňom nieto ani zamak jemného spôsobu. Treba od neho prijať všetko s poľutovaním. On je ešte z toho starého hrubého sveta, keď neučili, čo je to slušnosť, jemnosť, elegancia, keď ešte nehlásali rovnosť.“

Chvalabohu, že je ona už z inakšieho sveta!