Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Šťastie

Kristína Royová

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2015 Petit Press

Copyright ePub version © 2015 iAdverti

Copyright © 2015 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Monika Kralovičová, Darina Kotlárová, Andrea Jánošíková, Eva Kovárová, Jozef Kršák, Katarína Tínesová, Nina Dvorská

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0116-9

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Pôvodná publikácia

Kristína Royová. Šťastie. Daniel Pažický. Myjava 1929. 238 s.

Bibliografické poznámky

Šťastie. Napísala Kristína Royová.

1929

Tlačou a nákladom Daniela Pažického na Myjave

I

„Čo svet prejdeš,“ hovorievali ľudia, „takýchto druhých dvoch bratov, jako sú Pavel a Ondrej Murtin, ktorí by tak žili spolu, čo jeden, to druhý, áno čo by sa tak radi mali, iste nenajdeš.“

A svet v skutočnosti ani nevedel, jak veľmi sa oba bratia radi mali, takže ani jeden bez druhého žiť nemohol. Otec im umrel, ešte neboli ani 14 rokov starí, a od tých čias pomáhali matke opatrovať malé hospodárstvo, ktoré po sebe zanechal; a keď i matka zomrela, opatrovali sa sami dvaja, jako mohli a vedeli.

Bývali v tých najďalších kopaniciach, ktoré k mestečku Z. patrily, až pod samými horami. Svoj kúsok zeme, lúčinu a pekný sad, mali okolo stavania. Že to bolo tak blízko a že za lacný groš obecné jarky pod horami zarastlé bujnou trávou prenajať sa mohly, vychovali snadno dve dobré kravy a ešte nejakú tú junčovinu; každý rok niečo odpredali.

Do mlyna nepotrebovali ďaleko chodiť, len sbehli dolu vŕškom do Zápoleckej doliny k mlynárovi Lehotskému. Vodu pre statok nosiť sa tiež trápiť nemuseli, veď skoro okolo samého stavania tiekol im potok, — voda jako krištál čistá, bárs kedy si sa jej aj napiť mohol, — len si tam prihnali a napojili. Chovali i zo pár oviec, hlavne pre vlnu; každé dva roky, čo cez zimu napriadli, dali potom utkať a spraviť či na halienku, lebo na nohavice, lebo na kabáty.

Keď už v mládencov dorástli, vždy chodili jako zo škatulky, takí šumní. Tak jako tie stromy, ktoré v horách rastú, že sa hore za slniečkom berú, a bárs ich nik nepodopiera ani o koly neuvazuje, predsa rovné narastú, — tak aj oni narástli rovní aj bez telocviku školského, lebo v kopanickej škole, ktorú pilno navštevovali, tomuto remeslu ešte neučili. Áno, vyrástli rovní a silní, plecití, s krásne vyvinutou hruďou; ktorýkoľvek z nich bol by nejakého slabého meštiaka snadno na končiar Murtina, — vrchu, pod nímž jejich chalúpka stála, — vyniesol, a ani by sa pri tom veľmi nezadychčal.

Ondrej Murtin veľmi miloval tú jejich chalúpku; on na svete neznal nič krajšieho. Nie žeby nebol videl už domy veľké, poschoďové, — však často chodieval s dobytkom na jarmoky, — ale on by za nič svoju chalúpku s nimi nemenil. To si tam v tom meste tak stálo tesno vedľa seba: kameň pri kameni, a nič tí ľudia z okien nevideli, len blato na ulici. Neraz sa zdalo chlapcovi a potom i mládencovi, že on by sa tam zadusil, alebo že tí ľudia nemajú žiadnej slobody. Je pravda, mali oni v svojej chalúpke malé okienka, ale keď si sa nimi podíval, až ti srdce zaplesá nad tým pekným Božím svetom, ktorý si videl, či za jara, keď sady boly jako raj, či za leta, keď sa sladké ovocie len tak červeňalo na čerešňach a žĺkalo na hruškách, a či v jaseni, keď ostatnie stromy až sa tak lámaly pod ťarchou slív, jabĺk atď. V tom meste všetko si musel kúpiť, a oni tu jaký mali dostatok! Od jara až po zimu žili najviac len na ovocí, na mlieku a na hríboch, za ktorými nemuseli ďaleko chodiť. Mäso jedli, len keď si nejaké baranča zabili, alebo domáceho zajačka. Hydiny mali dosť, kým ešte matka žila, ale tú popredala do mesta, a kúpila čo bolo treba do domu.

Pavel Murtin nebol vždy so všetkým spokojný; on vždy rozmýšľal, že by bolo treba chalúpku zväčšiť. Často robil plány, obzeral druhé stavania; a už keď sa mali k dielu prichytiť, zastihla ich z čista-jasna nečakaná rana. Museli sa dostaviť oba k odvodu, veď boli dvojčatá, — a čo nik nemyslel: Pavla vzali za vojaka. Ešte keby boli oboch, — ale takto ich rozdeliť. Neraz si hovorili: „Jak nás za vojakov vezmú, aj tam spolu budeme, spolu to prenesieme a spolu sa všeličo naučíme.“ No vždy sa kojili nádejou, že ich ten los minie; aby len jeden išiel a druhý musel bez neho zostať, ani pomyšlenia nebolo. Čo vedeli páni od komisie, — ktorí sa Ondrejovi vysmiali, keď ich začal prosiť, prečo nechcú jeho za vojaka, keď Pavel ním byť musí, — čo tí páni vedeli, jako bolo obom mládencom; Pavlovi, že má bez Ondreja ísť a Ondrejovi, že musí sám zostať? Obom zatmel sa svet; a keby rozpustilá chasa okolo nich nebúrila, horko by sa rozplakali oba.

„Prečo som len za mali spadnul a ublížil si, bol bych dnes tiež vojakom!“ horekoval Ondrej; „alebo prečo aj Pavel nespadnul, boli by nás oboch nechali na pokoji.“

Veľmi zarmútení navracali sa potom domov.

„Neboj sa,“ hovorí Pavel, keď už tomu žiaľu trochu privykli, „ešte to môže aj dobre byť; keby nás boli oboch vzali, mohla by nám chalupa celkom zpustnúť; bárs by sme si aj želiara pustili, ten by nám to tak neopatril; takto ty opatríš. A ja čo sa tam naučím, to jako by si aj ty vedel; až dá Pán Bôh, že prídem, budeme zase tak žiť, áno ešte lepšie, jako prv.“

„Ba,“ potešil sa Ondrej, „ja za tie tri roky všetko pomaly porobím, čo sme spolu spraviť mali.“

„Toľko neporobíš, to by ti mnoho bolo,“ rozvažoval Pavel; „a sám tu byť nemôžeš: Myslel som, aby si si k sebe vzal tetičku Zvarovú, tá chudera aj tak nemajú z čoho žiť, keď nebohý strýc všetko premrhal, a teraz im i druhý muž umrel.“

„To máš pravdu, však to sú dobrá žena; a dieťa majú len to jedno po strýcovi. Nuž poručeno Bohu, keď už ináč neni, musíme sa opatrovať, ty tam, a ja tu, jako vieme.“

Potešili sa bratia. A keď ešte Pavel hneď ísť nemusel, zdalo sa im to potom len ako zlý sen.

*

Ach, ale týždeň za týždňom utiekol a sen stal sa skutočnosťou.

Bolo Ondrejovi, — keď brata vystrájal a keď spolu bez slova pred chalúpkou zastali a on sa mu do bľadej, veľmi bľadej tváre podíval, — ach bolo, jako by si ho za živa do hrobu vystrájal. Zdalo sa mu, že to jejich pekné šťastie bratské v tejto chvíli umiera. Chytil brata kol krku a zaplakal tiež; i jemu bolo, jako by sa už nikdy viacej nemal vrátiť.

Kto zná, jak dlho by plakali, keby ich ľudia, ktorí od Pavla prišli sa odobrať, nezmýlili.

Vyprevadil Ondrej brata až na železnicu, ďalej s ním už nemohol; ale potešoval sa: „Veď tam ide koľko mládencov, ktorí tiež tak sú na tom jako Pavel; však sa on s nimi rozveselí.“ Na seba nepomýšľal.

Stavil sa hneď pre tetičku Zvarovú a pomohol im tých nie mnoho vecí odniesť; pre ostatné mali prísť s vozom. Bolo mu milé, že sa do chalúpky sám nevráti. Žehnala Zvarová netak synovca, že ju k sebe berie. Vydala sa bola jako vdova tiež za vdovca. Muž umrel, a deti po nebohej jeho žene aj macoche a zvlášte jej dievčaťu z prvého manželstva veľmi zle robili. Vydýchla si malá Ilenka Zvarová, — ktorá na svojich 14 rokov veľmi bola zaostala, — keď chalupu otčimovu opúšťali, jako vtáča na svobodu pustené.

Bolo to bľadé, útle dieťa, ktorému z chudej, opadlej tváričky, dve veľké, modré oči smutno a placho pozeraly v svet. Videl si na dieťati, že už mnoho zažilo zlého; matke, keď naň pozrela, vždy žiaľ srdce stisnul, veď musela si vytýkať, že ona bola príčinou, ona svoje dieťa nerozváženým druhým vydajom do nešťastia uviedla. Ach, teraz boly z neho obe von…

Keď udomácnily sa v dome pod Murtinom, behávalo dievčatko za dobrým bratrancom, — ktorý ho ani nebil, ani nehrešil — jako taký psík, keď ho vyhladoveného milosrdný človek privinul. Dosť dlho to trvalo, než sa na tú krásnu svobodu a na to nenadále, veľké šťastie duša dieťaťa privykla. No, tá zmena povetria a spôsobu života zrovna tak pôsobila na zaostalú, útlu kvetinku, jako keď bylinu v pivnici zabudnutú na výslnie presadíš — ó, jak rýchlo ona to, čo zameškala dohoní. I dievčatko dalo sa rásť, sosilnievať; líčka sa vyplnily, zružovely. Keď nebolo sa čoho báť, ztratily oči svoj plachý výraz; malé ústka obletoval úsmev, uprostred spevu vtáčieho začaly i ony si spievať. Dievčinka i matke i bratrancovi výtečne šla k rukám, a jej pekné, vďačné šťastie plnilo chalúpku zásvitom svetla.

„Ba, tetičko,“ hovorieval Ondrej, „ani som len nevedel, jako to prežijem, keď bez Pavla zostanem; zdalo sa mi, že deň bude mi jako rok; a hľa, už čo chvíľa rok minie a jako mi to Pán Bôh pomohol.“

„To preto, syn môj, keď si nám tak dobre učinil,“ vzdychla vďačná žena.

Veľkú radosť pôsobily vždy v chalúpke listy Pavlove. Z počiatku boly to len pozdravy, a písal, jako je mu smutno za domom; no potom písal Pavel kamdiaľ viac, a Ondrej ho velice obdivoval, jako on to tak môže sostaviť, veď to jako by si v knižke čítal. Mimovoľne aj on písaval mu dopodrobna, jako žijú, čo robia atď.

„Uvidíte, tetičko,“ hovorieval, „náš Pavel sa tam mnoho naučí, a bude to ešte dobre, že ísť musel.“

On sám hneď v prvú zimu začal Ilenku preúčať v čítaní i v písaní, bola i v tom zaostalá; a oba Murtinovci zase bývali v škole prvými žiakmi. Poneváč rozoberal s ňou to, čo sa sám kedysi v škole učil, jemu to znovu a lepšie v pamäti utkvievalo.

Zvarová mala po otcovi Bibliu, v tej teraz spolu čítavali a neraz nad nejednou vecou tam sa divili. Boly to tam pekné, ale aj strašné historie.

Tešili, sa keď prišli do kostola, (a bárs mali dobré dve hodiny cesty chodievali v lete dosť často), nuž tešili sa, že pán farár nejaký text čítali, ktorý si oni v tej svatej Knihe prv boli našli. Rozumeť však nerozumeli ani to, čo bolo kázané, ani to, čo čítali. No veď to snáď nik z poslucháčov ostatných nerozumel a preto aj tak bolo ľuďom dobre na svete, a po smrti sám Pán Bôh vie, čo s nimi bude.

Oni tu pod Murtinom boli poriadní a statoční ľudia: žiadon človek nemohol na nich žalovať, ani chybu nájsť. Modlievali sa modlitby z pamäti naučené, i z knižky spievali si piesne chrámové. Chodili tri-štyri razy do roka k spovedi. Cítili sa v týchto dňoch vždy stiesnení, a boli radi, keď sa táto kresťanská povinnosť odbavila. Pritom si mysleli, tak jako aj ostatní susedia, že učinili dač veľmi dobrého a Bohu milého, začo raz snáď prídu do neba.

A čo robil Pavel? Ach, nuž snášal všetky tie trampoty, ktoré so sebou prináša ten vojanský stav. Neraz si pripadal jako väzeň; neraz závidel tým vojanským koníkom; ó, jako boly tieto opatrované! A medzitým, čo si dôstojníci tie pekné zvieratká hladkali a pekné mená im dávali, — pre vojaka nebola tá najšpatnejšia nádavka dosť špatná, aby sa mu jej od nich za podiel nedostalo, a to či bol vinný, lebo nie.

V horskej svobode a samote vyrastlý mládenec trpel tým spoločným bývaním v kasárňach, tými tvrdými, prísnymi reguľami, tou cudzou rečou, ktorú musel sa učiť, tým často surovým, ľudskej hodnosti ho zbavujúcim zachádzaním, jakého sa mu za podiel dostalo, — zvlášte ale tým, že odtrhli ho od svojeti, vytrhli z rodnej pôdy a presádzali hneď sem, hneď tam, takže nikde nemohol koreňov zapustiť. Ach, on trpel veľa, viac, než by mohol povedať, viac, než mohol rozvážiť; trpela v ňom duša, duch, srdce i telo.

Počúval tu slová a reči, nad ktorými, z počiatku musel sa rdeť. Dakedy mal povinností nad silu a indy zase toľko času k záhalke. Nezvyklou, hlavne mäsitou stravou, zbujnievala jeho krv; a u prostred záhalky prichodily mu potom také myšlienky v tesných tých celách, kde v lete horúčosť na modzog siahala, ach, také myšlienky, že o nich tam pod Murtinom u prostred svobodnej, tvrdej práce ani tušenia nemal.

Myslel mládenec pozdejšie, že už privyká, že sa vpravuje, a nevedel, že len preto privykal, poneváč umieral. Tá celá, samorostlá, nepokazená, vnútorná bytnosť jeho umierala a z neho stával sa cele obecný, surový vojak.

No, bolo v ňom dač, čo tomuto umieraniu bránilo a toto dač hnalo ho, aby sa radšie učil všetkému, čo môže; veď sľúbil to Ondrejovi. Rok po roku sa míňal a on mal ešte vždy tú jednu túžbu; zpät, zpät za Ondrejom. Tak sa mu zdalo chvíľami, že tam bude on zase tým Pavlom, ktorým bol, keď z domu odchádzal, že s vojanským kabátom vyzlečie i tú cudziu osobu zo seba, jaká sa ho tu prichytila.

Pridali ho k vojanskej bande: ukázalo sa, že má v tej hudbe od Boha dary. Učil sa tak snadno, že mu iní závideli; a učitelia si ho chválili. Pritom napredoval, až i dostal všetky povýšenia, ktoré dostať môže obecný vojak.

V druhom roku bol za čas na hranici, potom v Bosne; a v treťom roku zdržoval sa vo veľmeste, kde mal možnosť, s inými navštevovať všetky verejné, vojsku prístupné miesta.

Dozvedel sa, že si môže za lacný peniaz knihy požičať; času mal dosť a prostriedky nechýbaly, tak si požičiaval a čítal. Svet začal sa mu otvárať a ukazovať v novom svetle. A keď mal toľko príležitosti videť, jako zachodilo sa so sedliackymi rekrúty a rezervisty, a že nik si sedliaka, a zvlášte slovenského, nevážil, tak prišiel k presvedčeniu, že dobre by bolo rúcho i spôsob života zmeniť.

„I ja chcem byť pánom,“ povedal si, „i Ondrej má sa ním stať; prečo museli by sme sa komu klaňať? Zveľadíme si naše hospodárstvo podľa toho spôsobu, jako som na iných miestach videl. Budeme si držať časopisy, knihy; áno, my budeme pánmi, jako ktorí iní; nesmie s nami každý jako so sprostými sedliakmi zametať.“

A začal si Pavel sporiť na panské šaty, čo mu tým snadnejšie padlo, poneváč k veľmi vysokému vojanskému pánovi dostal sa do služby a zostal u neho i niekoľko mesiacov vyše času vojanského.

„Keď budem mať panské šaty, musím sa učiť i tak chodiť a hovoriť, jako páni,“ dumal ďalej a učil sa napodobňovať svojho dôstojníka. Boli asi jednak veľkí, jednak štíhli; za krátky čas znal Pavel tak sa ukloniť, tak si sadnúť, tak si cigaru zapáliť, tak pokročiť, takými slovami vraveť, jako jeho pán; a súc sám so sebou veľmi spokojný, očakával návrat svoj pod Murtin.

„Jako oni tam budú na mňa hľadeť!“ myslel s pýchou. „Neprajem si, aby mňa kto viac nazval: „Paľo Murtinov!“

II

Pod Murtimom medzitým netak sa Ondrej ponáhľal, aby, jako sľúbil, všetko pre brata pripravil. Pristavili ešte v jaseni izbu, tak jako si to Pavel predstavoval, opravili od hora na dol celú chalúpku i dvor, očistili sady, navozili dreva. Na miesto predošlých kráv i juncov kúpil Ondrej druhé, lepšie.

Každý deň len o Pavlovom návrate hovorili a veľmi sa naňho tešili.

Jak bol Ondrej rád, že mu v Ilenke taká pravá ruka doriastla! Kto by to bol pred troma rokmi povedal, keď ju do svojho domu doviedol, také biedne, chuďučké stvoreníčko, že z nej o tri roky taká devuška vyraste, ktorá i matku predbehne?! Ako vtedy všade mu bola po ruke a poslúžila, kde čo mohla, tak i dnes všetko spolu robili. Ba jemu už ani tá práca od ruky nešla, ak jej pri tom nebolo. S ňou do syta mohol vraveť o Pavlovi. Ona nadrážala, čo všetko by ešte spraviť mali, aby sa on potešil.

„Keď sa bude mať Pavel vrátiť,“ hovoril jej, „potom my dvaja pôjdeme mu oproti; a tetička zatiaľ takú hostinu prichystajú, akej v našom stavaní ešte nebolo.“

Tak prišiel posledný list Pavlov; ale podľa neho nemohli už ísť bratovi až k železnici oproti, lebo chcel prísť horami. Rozhodli teda, že ho pôjdu aspoň na chotár čakať. Ondrej vzal svoje novučké, sňahobiele rúcho, prehodil si halienku. Dievča oblieklo tiež nedeľné šaty a šli. V sade natrhal ešte Ondrej do uzlíčka skorých čerešieň, ktoré schválne všetky nechávali; padnú dobre Pavlovi, občerstviť sa cestou.

Tak si kráčajú popri potoku, taký rovno-pekný pár, radosť sa bolo na oboch podívať. Mládenec jako ten mladý javor v horách, a dievča jako taká pekná poľná ružička. Tvár bielučká, jemná ani z hodbávu, na lícach pel zorového rumenca, modré oči plné šťastia, mladosti a kol malinových rtov úsmev neviny. Biele rukávce, ružový lajblíček i zásterku, ružovo-biely ručník na hlave, — všetko to pristalo na postavu ako struna. Kebys’ dievča postretnul, ani by si sa nevedel dosť naň nadívať.

Ba či mládenec nikdy nevidel, jaká je devuška pekná? Nevidel to ani dnes? Nie; veď ona sa pod jeho očami rozvíjala priam jako tá vonná ružička v sade. On cítil kúzlo i sladkosť jej peknoty, ale nikdy ešte nebol si povedal, že je pekná. Zato, jako mu tak teraz po boku kráčala, alebo kde hustejšia bola seč, v jeho stupajach, a on zadržujúc konáre, aby ju neuderily, kedy-tedy v tvár sa jej zadíval, bolo mu tak divno, milo i rozkošne kol srdca; ale myslel: „To preto, keď ideme Pavlovi oproti.“

Zrazu prišli po veľkú priepasť, do nejž s hora rútil sa divoký vodopád. Voda podomlela brehy kapradím a kvietim zarastlé. Kráčali predtým strmo hore brehom, museli teraz nad priepasťou odpočívať.

V horách bolo tak ticho, že si temer počul motýľov lietať; ani voda nehučala, veď rútila sa po machových poduškách.

Zrazu pozdvihlo dievča veľké, modré oči, uprelo ich v tvár naň zahľadeného šuhaja.

„Ondrej, a myslíš, že Pavel bude mňa tiež tak rád mať jak ty? Nebudem mu v dome zavadzať?“ spytuje zamysleno.

„Teba či bude mať rád?“ zavrel mládenec pevno ruky dievčaťa v svojich a hľadí naň, — potom po tých horách, akoby sa toho krásneho sveta chcel opýtať: „Čo myslíte, mohol by ju niekto nemať rád?“

„Mamička hovorily,“ pokračuje dievča skoro smutno, „keď Pavel príde, že sa snáď potom už bez nás obídete.“

Mládenca akoby studenou a horúcou vodou oblial.

„A čo by sme vedeli robiť bez vás?“ pľasnul v úžase rukami. „Divím sa veru, jako také niečo tetička povedať mohli! Jako by sme mohli bez vás byť; kto by nás opatril?“

„Však predtým ste tak bývali.“

„Ach, to bolo iné! To si ja ani predstaviť neznám, keby teba v našom dome nebolo.“

Potešilo sa dievča, usmialo a peknou kvetinou zlákané prikročilo až na pokraj priepasti; prehlo sa, že odtrhne — a len-len že nepohltily ho tu pred zrakom mládencovým krištalné vlny vodopádu.

„Ilenka!“ zkríknul šuhaj; zchytil ešte včas padajúcu devušku, ktorej sa pôda pod nohami zrútila, do mocných ramien a skočil s ňou na nižnú skalu.

Skala nebola veľká, len čo oba mohli na nej stáť. Kol nich padala voda, pod nimi zívala priepasť, nad nimi podomletý breh. Mládenec opieral sa o strom zo skaly vyrastlý a vinul dievča pevno k srdcu, ktoré predtým temer mu zastalo ľaknutím, zato teraz tak bilo mocne, akoby sa chcelo von dostať z mladej hrudi.

Zľakala sa Ilenka nešťastia, od ktorého ju šuhaj zachránil; dôverivo privinula hlavu k hrudi dobrého ochráncu.

„Pozri, kam by si to bola spadla,“ vravil zrazu mládenec.

„Vidím; iste by som sa tam bola zabila.“ Ztriasla sa. „Pekne ti ďakujem, Ondrejko!“ Slzy vyhŕkly z modrých očí.

„No neplač,“ chlácholil, „musíme hľadať, jako sa dostaneme hore; hľa ztadeto obídeme túto skalu, ja vyskočím hore, tu neni breh podomletý a podám tebe obe ruky; tak poď!“

Za menšinu octli sa na pevnej pôde, a že pôjdu ďalej; ale nešli, lebo dievčaťu už teraz ľakom triasly sa nohy.

„Zostaň tu, veď už na chotár neni ďaleko, ja len sám zajdem, počkáš nás; ale k brehu už viacej nechoď, aby si nespadla.“

Sadlo si dievča na trávnik, hľadelo za mládencom, jako odchádza, až ho zeleň pokryla; a bolo mu to temer divné, že sa ani raz neobrátil. Však keď indy spolu robili, koľkokrát sa obzrel za ňou, keď niekam odchodil. Nevedela Ilenka, že šuhaj primocnú premohol túžbu; veď sa mu zdalo, že keď sa obzre, že sa bude museť vrátiť a — a čo? Nuž zavreť dievča zase v náruč, opreť si jej hlávku o svoju hruď a zahľadeť sa mu do peknej tváre.

Ó, že to ešte nikdy nevidel, jak bola ona pekná. A ona by mala preč odísť z jejich domu? Ach, len to nie.

„Prežil som, keď Pavel odišiel, ale toto bych tuším neprežil. — Ba prečo?“ — Hory nedaly odpovede a srdce si ju už ani nepýtalo, novým, čarokrásnym blahom naplnené.

Kráča šuhaj hlboko zamyslený; vidí zďaleka, že blíži sa k nemu jakýsi pán. Indy by užasnul, — dnes nemá smyslu pre nikoho cudzieho.

No zrazu pán postál, boli si už dosť blízo; položil kufrík na zem, vystrel obe ruky: „Ondrej!“ — A Ondrej stojí, — stojí ako zkamenelý. Počul hlas dobre známy, drahý — no nemôže očiam uveriť: Ten pekný mladý pán, to že by bol Pavel?

A predsa je tak; veď pán pribehnul k nemu a objíma ho:

„Ondrej, Ondrejko! čo ma nepoznáš?“ Do líc Pavlových šľahly ruže akéhosi zahambenia. „V mestách sa ináč nosia, jako tu u nás,“ vyhovára mimovoľne. „Vo vojanských šatách som prísť nesmel a moje, však vieš, že som poslal domov.“ ,On sa na moje rúcho musí napred privyknúť,‘ — myslí pri tom.

„Je pravda,“ vydýchnul Ondrej, „taký si mi v tej šate cudzí pripadnul, ani som sa k tebe priznať nemohol,“ priznáva úprimno, obzerá brata zo všetkých strán.

„Čo sa ti snáď nepáčim? Vari mi to nesluší?“ zažartoval Pavel.

„Sú to pekné šaty a dobré pre pánov ale pre nás také niečo neni; ináč tebe bude slušať nová halena, ktorú som ti prichystal.“

Pomyslel síce Pavel, že on viac halenu nosiť nebude, ale nechcel hneď z príchodu radosť Ondrejovi kaziť, veď bol rád, že ho už zase má, ani sa dosť nadívať nevedel na neho. Veď jaký pekný mládenec je on!

Počúval ho, keď mu rozprával, s kým to ešte išli mu naproti a prečo Ilenka neprišla až potiaľto. Tak došli na rozhranie hory a postáli.

„Pozri,“ ukazuje Ondrej s radosťou na devušku v ústrety im kráčajúcu, „pozri, jaká je ona!“

Užasnul; Pavel čakal Ilenku jako dieťa, zabudnul, že jej roky nestály. On mal ju v mysli jako bola, keď k vojsku odchádzal a bol sa u tetičky odobrať.

„To sa už nedivím, že ti tak dobre pomáhala, keď toľká narástla,“ prisviedčal bratovi.

V tom zbadalo ich dievča a zardelo sa až po jasné čielko. Úžas, skoro preľaknutie prelietlo mu tvárou, — veď s kým to Ondrej išiel? — Už aj po ňu prišli a vždy ešte stála jako ztrnulá.

„Ilenka, čo ma ani neprivítaš?“ prihovoril sa v tom Pavel. „Či som sa tak veľmi zmenil, že ma nepoznáš?“

„Poznám,“ vykoktala nesmelo a skoro bojácno vložila ruku do vystretej pravice šuhajovej.

„Nič si z toho nerob,“ porozumel zrazu Ondrej, že má Pavel panské šaty; to len preto, keď svojich nemal tam a vojanské si nesmel vziať.“

„Kto by si to bol pomyslel,“ zasmial sa mládenec, „že taký strach budete mať pred tým čiernym kabátom? Čo ste ešte nikoho v panských šatách nevideli?“

„Ach, videli, to je iné; ale ty si nám taký cudzí. Mne samému sa zdá, že ti musím onikať.“

„Veru to; — aby ste sa neopovážili.“

Chcejúc oboch rozveseliť, začal Pavel rozprávať, jako sa mu na ceste viedlo; pritom s chuťou zajedal si čerešní, ktoré mu priniesli. Dopytoval sa na známych. Tak prišli domov; a než tetička večeru nastolili, mohol konečne splniť Ondrej túžbu srdca svojho: ukázať bratovi všetko, čo behom neprítomnosti jeho shospodáril.

Chválil Pavel, bárs pripadla mu tá malá, nízka chalúpka, kde vo dverách musel sa zohnúť, jako keby si orla vzal z jeho hniezda a posadil do jastrabieho.

Keď už zasadli k večeri, povedala Zvarová:

„Mlynár z doliny išiel okolo, stavil sa, že či si už doma.“

„Ktorý, tetičko? Starý, či Juro?“

„Starý.“

„A ešte je zdravý?“

„Ach čo, ten ani na ohni neshorí, to je taký drak pevný.“

„A ostatní, jako sa majú?“

„Stará umreli, — však to sme ti boli písali; Jurova je teraz gazdinou. No, veď tá sa za tým už navzdychala! Ale že jakosi zle robí Danišovej žene.“

„A čo sa Daniš oženil?“

„Ach, ešte pred troma roky, ale za osem týždňov po tvojom odchode. Už majú takého pekného chlapca; ešte má len dva roky a behá i hovorí, taká malá veverička černooká.“

„A koho si vzal Daniš?“

„Voľajakú Trnovskú.“

„Nepamätáš sa,“ hovorí Ondrej, „keď sme boli na tom poslednom jarmoku v M., kúpili sme kravu od jej strýca.“

„Aha, viem už! Bol tam s nimi taký mladý chasník v mojom veku.“

„To je jej brat; oni sú siroty. A ten brat sa sem presťahoval; kúpil si Malkovie dom. A je stolár, že veľmi dobrú robotu robí. Kebych bol o ňom prv vedel, bol bych mu tie okná i dvere dal spraviť.“

„A Daniš robí remeslo?“

„Pravda; ide mu neškodno. Odkedy je už aj Imrich doma, robia spolu. Starý im postavil obom, Danišovi dielňu a Imrichovi výheň. Aj ja som si im dal voz spraviť; natiahli ma pri ňom, je pravda. Nuž neni sa čo diviť; jablko od stromu ďaleko nepadá, — však sú Lehotského synovia.“

„A Imrich kedy sa vrátil?“

„Začiatkom jara.“

„Jurova sa žalovala,“ poznamenala zase tetička, spratujúc so stola, „že mu starý veľmi stranu drží a že je z neho hodný rozpustilec. Rád by ho tiež oženil, lebo že mu chce odísť.“

Tak rozprávala si malá rodina, až prišiel večer, a oba bratia uložili sa v novej izbe po prvýkráť na odpočinok.

„Počuj, Pavel!“ hovorí zrazu Ondrej, „ten Trnovský že je jakejsi inakšej viery, jako my.“

„Je katolík, alebo helvét?“

„Ale neni.“

„A čo je?“

„Ja neviem; ľudia sa moc do neho starajú, ale prácu mu dajú radi, lebo že on nesmie oklamať, ani zahrešiť. Lež čo nás po ňom? Nám je dobre tak, jako sme; a spime radšie.“

„No, poslal bych ho k vojsku!“ myslel Pavel usínajúc. „Uvidel bych, či by tam mohol neoklamať a nezahrešiť.“

Koniec ukážky