120 zamyslení s Teréziou z Lisieux

© Sophia Institute Press, 2015

Box 5284, Manchester

NH 03108, USA

Z amerického originálu:

Mornings with Saint Thérèse: 120 Daily Readings

Vydal: © Zachej.sk, 2019

Preklad: © Veronika Ruščáková

Grafika: © Tomáš Kyška

Redaktorka: PhDr. Zuzana Ring

Jazyková korektúra: Mgr. Martina Bodnárová, PhD.

Biblické citáty sú uvedené podľa oficiálneho katolíckeho prekladu Svätého písma (SSV, 2016).

ISBN: 978-80-89866-86-1

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie reprodukovať v akejkoľvek podobe alebo akýmkoľvek spôsobom (elektronicky, mechanicky, fotokópiami alebo iným spôsobom) bez súhlasu vlastníka autorských práv.

Túto knihu venujem Terezke, mojej sestre a priateľke, a Johnovi Butlerovi, človeku s veľkým srdcom.

Úvod

„Záhadná, zábavná, má v sebe všetko! Dokáže ťa rozplakať svojou oddanosťou Bohu a rovnako jednoducho ťa dokáže rozosmiať, až sa budeš váľať po zemi.“ Tak o nej napísala sestra Mária, majsterka noviciek v karmelitánskom kláštore v Lisieux, v roku 1893, keď opisovala veselú dvadsaťročnú Teréziu Martinovú.

Terézia prišla do Karmelu, keď mala pätnásť, „s hlavou plnou šibalstva“ a vášnivého zápalu páčiť sa Bohu. Viackrát si za svoju neohrabanosť vyslúžila pár výčitiek od svojich nadriadených, napríklad keď zametala kláštor. Avšak jedného dňa pápež Pius X. nazval toto čisté a jednoduché dievča „najväčšou sväticou modernej doby“. Ako vtedy poznamenala majsterka noviciek, Terézia v sebe skrývala „múdrosť a dokonalosť“. Práve s tým sa neskôr bude spájať jej svätosť.

Prešlo už storočie, odkedy vo vzdialenom normanskom kláštore zomrela dvadsaťštyriročná mníška, prakticky neznáma. Odvtedy sa jej však pripisujú stovky udivujúcich zázrakov, ktoré vykonala pre Boha. Uzdravenie zomierajúcich, záchrana mužov na bojových poliach, zjavenie v misionárskych krajinách, kde veľmi stúpol počet obrátených. Dnes mnohí milujú svätú Teréziu z Lisieux, nielen pre jej múdrosť, ale tiež pre jej neochvejnú túžbu slúžiť Bohu, v živote aj v smrti. Ako mohol taký krátky život priniesť taký silný odkaz?

Príbeh lásky a sebaobetovania svätej Terézie sa začína v nezabudnuteľnom detstve, kde ako drahocenná a najmladšia z piatich sestier vyrastala vo veľkej a milujúcej rodine z Normandie. „Vo svojich najvzdialenejších spomienkach vidím najmä nežnú láskavosť a úsmevy,“ napísala. „Vždy mi preukazovali najláskyplnejšiu starostlivosť...“

Bola deviatym dieťaťom Louisa a Zélie Martinových, neobyčajne obdarených rodičov, „viac hodných neba než zeme“, ako o nich povedala Terezka, pretože milovali Boha, seba navzájom a aj svoje deti najväčšou možnou láskou. Matka túžobne očakávala Terezkino narodenie, pretože predtým jej zomreli štyri deti vo veku batoliat alebo ako malé deti. „Narodila som sa, aby som bola matkou,“ napísala raz Zélie.

Terézia tiež zažila starostlivú opateru svojej „náhradnej“ mamy, Rose Taillovej, ktorá ju zachránila tým, že ju kojila pätnásť mesiacov, keď jej vlastná mama nemohla. Rose tiež vyživovala malú Terezku úsmevmi a láskou, keď ju ťažkopádne tlačila na polia vo fúriku plnom sena alebo keď ju priviazala „na chrbát pokojnej kravy“, keď kravu dojila. Keď mala Terezka štyri a pol roka, jej mama zomrela na rakovinu prsníka. Druhá najstaršia z piatich dcér, šestnásťročná Pauline, prevzala úlohu matky a starala sa o Terezku, zatiaľ čo sedemnásťročná Marie sa starala o osemročnú Céline. Pauline vychovávala Terezku, ktorá s veľkou láskou nazývala svoju veľkú sestru „mamička“. Terezka mala stále veľmi blízky a milujúci vzťah s Pauline, ktorá „zasievala v celom jej živote radosť“, a neskôr potvrdila, že je hodná posledných slov jej umierajúcej matky: „Viem, že sa staneš mníškou a svätou.“ Keď Pauline vstúpila do karmelitánskeho kláštora v Lisieux, Terezkina krstná mama Marie, veľkodušná žena, prevzala úlohu matky v Terezkinom živote. Marie sa starala o Terezku po zvyšok jej detstva, až kým sa aj Terezka nestala karmelitánkou. Terezka neskôr napísala, že poznala „hĺbku nehy vo viac ako len jednom materinskom srdci“. Nielenže poznala štyri vynikajúce mamy, mala tiež svätú, milujúcu tetu Céline Guerinovú, ktorá sa tiež tak úzko podieľala na Terezkinej výchove, že v neskorších listoch Terezka seba samu často nazývala Célininou „dcérou“. Terezka však mala láskyplný vzťah aj so svojím otcom. Ako Zélie, aj Louis prísne vyžadoval od svojich dcér dobré správanie, ale svojim piatim dcéram dal tiež veľa lásky a pozornosti. Keď mala Terezka šestnásť rokov, napísala otcovi: „Čím dlhšie žijem, tým viac vás, môj najdrahší otec, milujem. Keď na vás myslím, celkom prirodzene myslím aj na Boha, pretože si jednoducho nemôžem predstaviť, že by som mohla nájsť niekoho svätejšieho, ako ste vy.“ Terezka zhodnotila otca celkom presne. Oboch jej rodičov Cirkev vyhlásila za svätých. Prostredie, v ktorom ako dieťa Terezka vyrastala, bolo tak presiaknuté blahodarnou spiritualitou, že mohla naozaj uchopiť Boha ako Lásku, Pravdu a Milosrdenstvo. Výchova Terezky Martinovej z nej urobila človeka, ktorý veľkodušne miloval, radoval sa z dôvernosti, praktizoval obrovskú sebadisciplínu a bol schopný veľkej dávky úprimnosti aj humoru, či už voči sebe, alebo ostatným. Jej odpoveď na Božie veci mierila vyššie a hlbšie než odpovede väčšiny duší. Dokonca už ako dieťa ju trápila zdanlivá nespravodlivosť, že niektorí v nebi sa tešia väčšej sláve než ostatní. Pauline ju upokojila a ponúkla jej vysvetlenie tak, že naplnila malý a veľký pohár. „Pozri sa, v oboch pohároch je toľko, koľko sa do nich zmestí.“ Napriek všetkému dobrému, čo mala, v mladom veku Terezka spoznala aj utrpenie. Zélina smrť spôsobila jej najmladšiemu dieťaťu s veselou povahou to, že sa úplne stiahlo a na roky sa z neho stalo bojazlivé a precitlivené dievča. Paulinin odchod do Karmelu oslabil Terezkin imunitný systém a otvoril dvere akémusi zrúteniu a záhadnej chorobe. Desaťročná Terezka takmer zomrela, až kým sa jej nezjavila Panna Mária a nepriniesla jej okamžité uzdravenie. Keď aj Terezka vstúpila do Karmelu vo veku pätnástich rokov, veľmi ju bolelo, že musela zanechať svojho otca Louisa a sestru Céline, ktorá jej bola vekovo najbližšie a ktorú nazývala „sladká ozvena mojej duše“.

Neskôr, keď Céline povedala otcovi, že aj ona, posledná z dcér, čo ostala doma, chce vstúpiť do kláštora, otec na to pristal. Jeho dcéry si však potom mysleli, že ich odchody mohli spôsobiť sériu mozgových príhod, ktoré sa podpísali pod jeho duševné zdravie. Raz, keď bol veľmi zmätený, začal utekať a vytiahol aj zbraň, pretože si myslel, že musí chrániť svoju rodinu. Terezka si bola vedomá kritiky, ktorá smerovala na Martinove dcéry za to, že „opustili svojho otca“. Tiež veľmi trpela kvôli jeho „poníženiu“, keď ho poslali na psychiatriu, ako by sme to dnes nazvali. Pustili ho, až keď bol dosť poslušný na to, aby sa mohol vrátiť do domácej opatery. Ďalšie situácie, ktoré jej spôsobovali úzkosť, boli Léonie, „problémové dieťa“ rodiny, ktorá sa trikrát pokúšala stať mníškou, ale nepodarilo sa jej to, a tiež Céline, ktorá odkladala odchod do Karmelu, aby sa mohla starať o otca, a tak priťahovala obdivovateľov a Terezka sa bála, že by mohli ohroziť jej povolanie. Menej viditeľné boli Terezkine vnútorné boje, ktoré zažívala pri nasledovaní Krista, a jej vzťah s ním bol pre ňu najdôležitejší. Dokonca aj človek ako svätá Terezka mal silné ego, ktoré muselo umrieť, aby uvoľnilo priestor Bohu.

Terezka sa neúnavne venovala štúdiu evanjelií. Veľmi ich milovala a neustále ich nosila pri srdci¹. Prišla na to, že aby milovala Krista tak, ako ju on k tomu povoláva, musí sa vzdať nielen svojho času, talentov a smerovania života, ale tiež úplne malých vecí ako maliarskych štetcov, svojich nápadov alebo aj niektorých vtipných poznámok. Aby nasledovala Krista, cítila, že sa nesmie sťažovať, keď jej donesú staré vysušené jedlo, ktoré bolo často jej odmenou za ...

Koniec ukážky