Eva Urbaníková

Stalo sa mi všetko

Elektronická kniha

Dušane, mojej milovanej sestre

Copyright © Eva Urbaníková 2008

Prológ

Dnes opustím svojho muža. A naše sedemročné dvojičky. A psa Maxima a celých 230 štvorcových metrov obytnej plochy v našom dome, ktorý je postavený sedem kilometrov za Bratislavou.

Ani jeden z nich to netuší. Sedia pri stole, raňajkujú, môj muž číta noviny, ktoré som kúpila cestou z rýchlej prechádzky s Maximom, je dokonale oblečený, učesaný a zhruba raz za tri minúty zdvihne zrak smerom k chlapcom a povie:

„Jedzte!“

Periférne vidím Olivera, ako kúsky párka hádže pod stôl Maximovi, ten po nich maškrtne, ale ticho skáče, akoby vedel, že sú to tajné hlty, a veľký pán jeho nedovolenú hostinu nesmie postrehnúť.

Nepoviem nič. Už dlho nič nehovorím. Naopak, viem, že Oliver sa v živote nestratí, a som na to tak nejako choro pyšná, pretože tento skurvený svet miluje ľudí, ktorí sa dokážu vyškierať ostatným do tváre, zatiaľ čo robia menšie či väčšie svinstvá... Poznám to dokonale. Robila som to dokonale. Má to trochu po mne. Alebo po svojom fotrovi.

Malý Erik sa mi nezdá, má lesklé oči, akoby bol tesne pred chorobou. Dúfam, že nebude mať teplotu, vtedy je prítulný ako mača, visí na mne a nikoho iného okrem plyšového tigra pri sebe nechce. To by nebol dobrý začiatok ich nového života. Zboku na neho pozriem, statočne hryzie do chleba, bezstarostne hojdá nohami pod stoličkou. Pohľady sa nám stretnú a on sa placho, oddane usmeje. Žmurknem na neho, trochu mi stisne srdce. Tento chlapec to odserie, miluje ma tak, že možno bude potrebovať psychológa. Alebo psychiatra. Alebo neviem. Môj muž mu to v žiadnom prípade neuľahčí, Erik je z dvojičiek ten slabší a môj muž slabších neuznáva. Lebo je idiot. Srab. Morálny odpad. Sám je slaboch, čo sa skrýva za manažérskou funkciou na vizitke.

„Sedem hodín dvanásť minút,“ poviem naoko výhražne ako každé ráno. Znamená to, že ešte majú do pol ôsmej čas, potom nastane chaos s desiatami, taškami, bundami, topánkami, chlapci sadnú do môjho auta, zakývajú ockovi manažérovi, ktorý ani riadne nevie, kde majú školu, a pekný deň je pred nami.

Zatváram sa v kúpeľni, pozerám na seba do zrkadla. Vráska na čele medzi obočím je už zas viditeľná, potrebovalo by to ďalší botox, aj môj muž to včera večer v spálni, skôr ako sa mi otočil chrbtom, povedal. Mala by som zavolať jeho známemu, plastickému chirurgovi, čo tvrdí, že jed, ktorý mi vpichuje pod kožu, vôbec nie je škodlivý, len trochu umŕtvi nervy a ja budem večne vyzerať na 25. Do pekla, mám 32, to je akože hriech? Jeho žena má vyše 40 a vyzerá ako Káčer Donald. Keď rozpráva, nie som schopná ju počúvať, lebo čumím na jej tvár a pátram po tom, ako vyzerala pôvodne.

Prinútim sa usmiať na seba. Pekná som. Ako to povedala tá herečka, čo sme ju mali minulý týždeň na titulke? Že každé ráno vstane, pozrie na seba do zrkadla a povie si: „Dobré ráno, zlatúšik, želám ti krásny deň.“ Jééžiš. Tieto jehovistické kraviny. A tie bláboly o tom, ako pravidelne cvičí, zdravo žije a rodine venuje každú svoju voľnú chvíľu. Žerie Reductaly na chudnutie, chľastá prvú ligu a decko jej vychováva matka, ktorú si prisťahovala z Oravy. Bože, ako nenávidím tieto štylizované rozhovory s hviezdami. Proste nenávidím. Bodka. Vchádzam späť do kuchyne:

„Dosť slabé číslo,“ povie môj muž, listujúc v naj novšom vydaní bulvárneho plátku, ktorému som do včerajšieho dňa šéfovala.

„Málo špiny sa ti zdá?“ odvrknem, zbieram zo stola taniere, mlčky posuniem pohár plný kakaa späť Oliverovi a pohľadom ho prinútim vypiť ho. Toto Maxim nevypije, zlatý môj, davaj.

Môj muž na mňa fľochne a hodí rukou, akože, čo sa ja vôbec s tebou zahadzujem. Keby tak vedel...

Že včera som dala výpoveď. Že na titulke mala byť bom ba, akú v tejto krajine ešte nikto nemal, že by som vypredala celý náklad v priebehu dvoch dní a mala prémie a všetci z tohto posratého biznisu by mi telefonovali a vraveli by:

„Ty nie si normálna, ako to robíš, Katarína?“ A Linda z antikvariátu by mi už nikdy nezavolala. A nikdy by mi už ani nezdvihla telefón. A Vanda by ma poslala esemeskou tam, odkiaľ ma práve ony dve vytiahli.

A ja by som sa večer zo seba povracala.

Lebo veci sa majú inak. Inak ako pred rokom, pred dvomi rokmi, pred piatimi. Ale to on nepochopí... Lebo je idiot. Srab. Však viete...

Môj muž vstáva, berie si tašku s notebookom, diár a smerom k chlapcom povie:

„Nerobte hanbu.“

Smerom ku mne hlesne:

„Prídem dosť neskoro, mám toho veľa.“

„Iste,“ poviem, iróniu už neschovávam, ale on si ju nevšimne.

Vidí Erikov spýtavý pohľad, tak mi nasilu vtisne bozk na líce a potľapká ma po zadku. Pozerám za ním a premýšľam, ako si to zariadi, keď mu budú o štvrtej zo školskej družiny telefonovať, že chlapcov ešte nikto nevyzdvihol. A ja budem mať vypnutý mobil. A v redakcii mu povedia, že už tam nepracujem. Bude sa aspoň trochu báť alebo si povie, že som nezodpovedná krava? Veziem chlapcov do školy. Počúvajú so mnou rádio, Oliver sa pýta, či môžeme mať na večeru Happy meal z Mc Donaldu, usmejem sa a prikývnem. Pozerám na ich úplne rovnaké tváre v spätnom zrkadielku, blond ofiny, modré oči, široké nezbedné úsmevy, a ťažko sa mi pregĺga.

Len žiadne spiatočky, len žiadne spiatočky. Pred školou vyskakujú, prekrikujú sa:

„Ahoj, mami, čau, mami,“ bežia k hlavnému vchodu, Erik sa ešte po pár krokoch otočí, každé ráno to urobí, a zakýva mi, ale ja to nevidím, lebo oči mám plné sĺz, bože, mala som ich aspoň objať alebo čo, lenže to by bolo nápadné... Ešte stiahnem okienko a kričím za ním, nech si zaviaže šnúrku na teniske, ale on kašle na to, beží za bratom, ktorému by sa chcel podobať, ale nikdy nebude, lebo je v ňom viac zo mňa ako z otca.

Vraciam sa domov, teda domov... Vraciam sa tam, kde bývam. Do tašky balím pár handier, krémov a to je celé, viac nepotrebujem, aj keď vlastne... Vojdem do detskej izby a beriem do rúk pyžamá chlapcov, ktoré si dnes ráno vyzliekli, privoniam k nim, chvíľu zaváham, ale potom ich hádžem späť na postele, takto to bude lepšie. Bez stopy. Bez vône. Bez všetkého.

Je mi zle, je mi zle. Už sa nedívam napravo ani naľavo, beriem tašku, spod tanierov v kuchynskej linke vyberám list, ktorý som chlapcom napísala. Večer ho zanesiem tam, kde sa nestratí a odkiaľ ho dostanú, keď bude čas.

Pohladkám Maxima, podozrievavo si ma premeriava, tak sa usmejem.

Zamykám.

Hádžem kľúč do schránky. Pôvodne som ho chcela nechať utopený v bazéne, ale načo prázdne gestá. Sadám do auta, ktoré ešte musím odovzdať v redakcii.

Tak som to dokázala. Kurva, že hej.

Kapitola prvá:

S Oliverom

Keby sa ma nejaký cvokár opýtal, ktoré obdobie v živote považujem za najšťastnejšie, povedala by som, že to, ktoré som prežila s Oliverom. Ani presne neviem, koľko som mala rokov. Ale bola som evidentne príliš mladá na to, aby som ho ako človeka dokázala oceniť.

On bol normálny chlap. Dobrý. Milý. Veselý. Jeden z posledných nekonfliktných jedincov, čo riešia naozaj len dôležité veci, inak si život užívajú.

Bola som jeho baba, tak sa staral. Dnes to už viem posúdiť, lebo po ňom sa pri mne vystriedala banda zakomplexovaných egoistov, ale ono to tak býva, že človek si uvedomí veci príliš neskoro. Oliver celý život tancoval v nejakom folklórnom súbore, vlastne nie v nejakom, volal sa Majáček, ale aj napriek tomu idiotskému názvu patril medzi najvychytenejšie v republike. Oliver bol jeden z najlepších, chlap ako hora, s tučným hlasom drevorubača a s takým istým splavom borovičky, keď sa po vystúpeniach flámovalo. Keď spieval tú o hruške, že „mám ja hrušku a nič na nej, mám frajerku, čo ma po nej“, ženské zabudli zatvárať ústa a ja som sa veľavravne pozerala ich smerom, ej, moje, nič nebude, tento chlapík preťahuje mňa... A keď už mal v sebe viac ako šesť panákov, vykrikoval „my bird is crazy“, všetci sa smiali, pilo sa ďalej, nato si ma on našiel v nejakej skupinke a nadržane mi do ucha zašepkal:

„Ľahni si, asi ťa milujem,“ a keď som povolila, pomiloval ma rýchlosťou blesku, ani som si to nestihla všimnúť, a zaspal. Vždy po sexe rýchlo zaspal.

Vždy, okrem prvého razu, keď mal nervy vybičované do nepríčetna, pretože ma dostal až po troch hodinách naháňačky po jeho malom byte. Sama som vtedy nevedela, či je dobré, že sa s ním idem vyspať, ale bralo ma jeho vytancované telo aj tetovanie, čo mal na pleci, aj biele zuby a husté vlasy. A vždy keď už to vyzeralo tak, že ma jazykom pri mojich mandliach presvedčil, uhla som, lebo som cítila jeho ruku na svojom bruchu a zľakla som sa, že sa mu nebudem páčiť. Najskôr sa pobavene smial, potom sa smial trochu nervózne, potom mi šepkal, že mám najhebkejšiu pokožku na svete, potom sa ma pýtal, prečo nás oboch týram, a keď som sa mu chcela vyšmyknúť asi desiatykrát, použil svoju silu. Nepustil ma. Obrátil ma celou silou na brucho, jemne mi vykrútil ruky, stiahol mokré nohavičky a povedal: „Daj mi, už mi, dopekla, daj!“

Tak som mu teda dala. Potom ma už naháňať nemusel. Nikdy. Aj keď nebol milenec vytrvalý a vynachádzavý a aj keď razil teóriu, že orálny sex je špinavý, jeho tvrdosť ma bavila. Dlho.

Ráno mi vtedy spravil raňajky a kým som jedla, zbehol pred panelák, aby mi očistil od snehu, ktorý v noci napadal, moju starú malú fiatku. Hej, hej, to urobil. Ja som pokojne jedla praženicu a pripadalo mi to normálne. Hovorím, mladá som bola.

Vlastne, teraz premýšľam, kedy som prestala Olivera chcieť? Neviem. Nebol to moment, to vôbec nie. Páčil sa mi. Aj jeho vtipnosť sa mi páčila. Aj to, ako stál nohami na zemi. Hovorila som mu zajko môj a páčilo sa mi, že to nemá rád.

„Hovor mi radšej motherfucker,“ mrmlal nasrato, ale usmieval sa, keď som mu dala pusu na ucho a povedala, že si to ešte rozmyslím.

Aj keď som niekedy zapochybovala, do reality ma vrátila moja o päť rokov staršia sestra, ktorá Olivera zbožňovala. Dokázal sa s jej malým postihnutým synom hrať tak ako nikto na svete, dokonca si z neho uťahoval:

„No na to, že si trocha mešuge, si ma teraz dobre ofajčil!“ A malý sa smial. A moja sestra tiež, ale cez slzy, lebo však otec jej syna sa na nich hneď po diagnóze vykašľal so slovami, že mu ublížila ako nikto na svete. A už sa neozval, aj keď ho často stretávajú na sídlisku, kde žijú, lebo býva s frajerkou len o dva bloky ďalej a ich pes pravidelne špiní do pieskoviska, v ktorom sa hrá aj jeho syn...

„Olivera ti poslalo nebo,“ vravievala smutne, ja som ju len pohladkala a vždy som mala naponáhlo, lebo ani mne pohľad na jej malého nerobil dobre. Keď som ho nevidela, nebol a nemusela som sa tváriť, že sa s ním dokážem baviť ako so zdravým deckom. Kruci, som ako jeho zbabelý foter.

A potom sme išli s Oliverom k moru. Chceli sme ísť mojou malou fiatkou, lebo sa bál lietania, ale keď tá v júni vypovedala službu, dal sa nahovoriť. Šupol si päť panákov, v lietadle zaspal ako drevo a v kuse mal tendenciu opierať sa o muža, otca rodiny, ktorý sedel vedľa neho. Ten pán sa tváril, že mu Oliver na ramene neleží, ale keď mu jeho stekajúca slina urobila na košeli škvrnu veľkosti desaťkorunáčky, odsotil ho mojím smerom a Oliver sa ku mne schúlil so slovami:

„Podrbané lietadlá.“

Celá tá dovolenka bola zakliata. Hneď po príchode si Oliver do mora hodil kameňom žabku a trafil hlavu českého turistu, ktorý práve na celú pláž vykrikoval:

„Mámo, tak pojď do vody!“

Vyšiel zaliaty krvou, jeho žena hystericky plakala, vraj mu říkala, že v mořích jsou žraloci, měli zůstat doma a chodit na koupaliště... Bežali smerom k dverám s červeným krížom a Oliver až v deň odchodu našiel odvahu ísť sa ospravedlniť s debničkou piva. Bolo šesť hodín do odchodu, debnička sa do lietadla nehodí, tak pili, pili, až kým sa pivo neminulo. Oliver celú spiatočnú cestu prevracal, ako dopadol ten Pepan, netuším, našťastie leteli do Prahy... Vyhliadol si ma tam taký človek. Bol starší, udržiavaný, v kuse fajčil a bol stále sám. Čítal noviny, nikoho si nevšímal, ale keď sme s Oliverom vliezli do vody, noviny odložil a cez slnečné okuliare nás sledoval. Keď som na to prišla, bavilo ma robiť divadlo, jašili sme sa ako malé deti a Oliver bol šťastný. A jeden deň, keď skúšal, či náš jednorazový foťák značky Kodak naozaj fotí aj pod vodou, sa nám stretli oči. Mne a tomu človeku. Ja som nasucho prehltla, on sa sebaisto usmial. Mne sa rozbúchalo srdce, on si zapálil, s očami stále upretými na mňa, cigaretu. Ja som uhla pohľadom, on si počkal, kým sa k nemu očami vrátim... Potom vyskočil z vody Oliver, povedal, že je to „šunka“, ten foťák, ale čo by sme chceli za pár eur, a vložil mi do dlane malú mušľu.

„Pekná, však?“

Neprítomne som prikývla.

Kto si teraz myslí, že som sa s tým človekom neskôr za tmy stretla a zažila s ním vášnivú zverskú noc, ten nech číta iné knižky. Nestalo sa nič. Prakticky sú tieto veci dosť nemožné, pretože sme sa s Oliverom od seba ani nepohli, a vôbec, to akože mám ísť za pánom, flirtovať, vliezť s ním do postele, vrátiť sa k frajerovi a potom doma napísať do nejakého ženského časopisu, že super, počúvajte, zažila som sex na jednu noc, obdivujte ma? Nič také mi ani nenapadlo. Toho človeka som už dokonca ani nevidela, asi odletel skôr ako my.

Zapamätala som si len jedno. Ten pocit. Keď sa na mňa díval. Keď ma doslova pil očami. Tak ľahko, sebavedome, s diablom v pohľade. Cítila som pokušenie, ako nikdy predtým. A začalo mi zrazu prekážať to, čo som dovtedy brala ako vec dočasnú...

Netrvalo to dlho. S Oliverom sme sa rozišli v deň, keď ma zoznámil so svojou matkou. Tvárila sa prísne a pýtala sa ma, či by som dala do zemiakových placiek hladkú, alebo hrubú múku. Pokojne som to prehliadala, však zemiakové placky sa dajú kúpiť aj ako polotovar a nemohla som jej pri čajovom porceláne povedať, že jej syn ma zbožňuje pre iné veci.

Šokovalo ma iné. Obočie. Jej obočie.

„Čo v kuse na ňu tak čumíš?“ odchytil ma Oliver pri záchode, kde som si bola oddýchnuť a na chvíľu stiahnuť ústa, inak rozškľabené v neúprimnom úsmeve. Nemal sa pýtať. Keby sa neopýtal, možno by sme sa vzali a mali kopu detí. Možno.

„To obočie,“ povedala som.

„Aké obočie?“

„Tvoja mama má nakreslené obočie.“

„No a?“

„Nechápem, prečo si ženy obočie vytrhajú, aby si ho potom nakreslili!“

Pokrútil hlavou a trochu necitlivo ma sotil späť do obývačky, kde v kuse civel na hnedé oblúky nad očami svojej matky. Potom sa jej to opýtal. Ona sa rozplakala, ja som jej podala vreckovku, ona pofňukávala, Oliver na mňa nenávistne zazeral, a keď sme odchádzali, matkino ľavé obočie bolo od toľkého utierania sĺz rozmazané až po spánky.

„Neželám si, aby si sa takto správala k mojej mame,“ povedal potom v aute, zbytočne som mu vysvetľovala, že nie ja, ale on ju priviedol do rozpakov.

„Čo som mal robiť, keď si ma na to upozornila?“

„Nič.“

„Nič?“

„Niektoré veci sa proste nehovoria.“

„Blbosť.“

„Ľudia nechcú počuť veci, ktoré ich zrania. A čím máš človeka radšej, tým viac si dávaš pozor na jazyk, aby si ho nezranil.“

„Katarínka moja, tieto tvoje úvahy...“

„Tak to je. Ani ja ti nehovorím všetko, aby som ti neublížila.“

„No to ma podrž.“

„Hej.“

„Povedz príklad.“

„Kašli na to.“

Prudko šliapol na brzdu, zastal pri krajnici a s výstrahou v očiach, čo sa mi dosť páčilo, vyslovil pre náš vzťah osudnú vetu:

„Povedz príklad.“

Tak som mu to povedala.

Že som s ním nikdy nemala orgazmus.

Kapitola druhá:

Po Oliverovi

No a potom to išlo so mnou dolu kopcom. Nenápadne, pomaličky, a keď sa to rozbehlo naplno, už to nedokázala zastaviť ani moja mama. A tá vedela vždy všetko. Mala len mňa a sestru, lebo keď mala 24, náš otec zdvihol kotvy a odišiel za svojím ryšavým šťastím niekam na druhý koniec republiky. Ešte krvácala v šestonedelí po tom, čo ma porodila, a už ho nebolo.

Vraj zlé.

Potupné.

Ťažké.

Nechcela o tom rozprávať, vždy sa jej začala triasť brada a pocit krivdy ju prevalcoval natoľko, že odmietla odpovedať na naše otázky. Ale vtedy jej mladosť a kolotoč povinností nedovolili padnúť na kolená, zaprisahala sa, že nás vychová aj sama. Zvládla to. Cez víkendy nás so sestrou budila raňajkami do postele, hrávala nám bábkové divadlo, a keď v čase mojej puberty prišla z východného Slovenska urna s otcovým popolom, ktorý sa upil na smrť, pochovala ho s patričnou úctou na cintoríne hneď vedľa jeho rodičov... Vtedy som ju prvýkrát videla plakať. Dnes už viem, že neplakala za ním, slzy jej tiekli ako žene, ktorej nebolo dopriate žiť šťastne až na veky vekov. Amen.

Keď sa Oliver s tichou výčitkou vytratil z môjho života a sestra sa za mňa trikrát denne modlila celý ruženec, aby som dostala rozum, stretla som Erika. Poznali sme sa dávno, chodili sme spolu na konzervatórium, ktoré som ja nedokončila, lebo som bola zakomplexovaná a na každom študentskom divadelnom predstavení som svoju rolu odohrala chrbtom k divákom. Režisérom stáli vlasy dupkom, spolužiaci sa dosť dobre bavili, lebo pri mne excelovali, a nezachránilo ma nič, lebo číslo mojej podprsenky bolo nula. Čo sa môže javiť ako povrchná hlúposť, ale kto niekedy študoval na konzervatóriu, vie, že veľké kozy boli jedným z predpokladov dobrej herečky. Mama bola rada, keď som zo školy odišla, nepáčilo sa jej, ako sa obliekam, a už vôbec sa jej nepáčilo, že som verejne obhajovala fajčenie marihuany ako cestu k liečbe všetkých civilizačných chorôb. Zohnala mi miesto na katastrálnom úrade, kde som vydávala potvrdenia netrpezlivým boháčom, čo si stavali bojnické zámky, ešte netrpezlivejším dedičom, niektorí prišli rovno z pohrebu, a mladým rodinám, čo si kupovali pár štvorcových met rov za sumu, z ktorej sa mi vtedy točila hlava. Mali ma tam radi. Jednak pre Olivera, ktorý za mnou často chodil a s každým dokázal prehodiť pár milých slov, a jednak preto, že som pekne spievala a na každom firemnom žúre som po pár panákoch odpálila všetky Madonny a ostatné popdivy. Niekedy som to prešvihla a večierok sa rozpustil, lebo som nechcela prestať, ale inak to bolo milé obdobie...

No a ten Erik, čo som ho po rozchode s Oliverom stretla, práve hľadal do kapely speváčku.

„Pamätám si, že ti to šlo dobre,“ povedal mi na ulici pred bankou.

„Nepamätám si, že by si ma niekedy počul spievať,“ povedala som ja, ale na kasting som išla, zaspievala Madonny a ostatné popdivy a oni ma do kapely vzali. Tá kapela bola najväčšia haluz v mojom živote. Spievali sme pôvodné pesničky, o ktorých sme boli presvedčení, že sa stanú legendárnymi ako elánovky. Zložila som dokonca jeden text. O bezbrannom oceáne, ktorý sa už nemá kam vylievať. Strašná kravina. Len mi to nikto nepovedal... Náš manažér, ktorého úlohou bolo vlastne len trikrát v týždni všetkých obvolať a dohodnúť termín skúšky, nosil tričko s nápisom Veľký úspech prichádza pomaly.

Dosť pomaly to šlo. Hrávali sme v štvrtotriednych putikách, kde po nás hádzali prázdne fľaše, niekedy aj plné, ale tie leteli pomalšie, tak som sa im vedela vyhnúť. Hrávali sme na majálesoch, ale nadránom, tak okolo piatej, keď sa na nás spod pódia dívalo len pár zúfalcov, čo nás aj tak videli trojmo. Raz sa nám podarilo predrať na jeden z veľkých letných festivalov, ale hrali sme o desia tej dopoludnia, hodinu predtým, ako mali ostatné kapely zvukovú skúšku. Chodili sme hrávať do kasární. To bolo peklo, pretože sme mávali dvojkoncert s punkovou kapelou, ktorej spevák hučal do mikrofónu niečo, čomu nikto nerozumel, takže museli staviť na divoké tempo a zdvihnuté ruky so vztýčenými ukazovákmi a malíčkami. Vojakov to vždy dostalo, a keď som potom ja spievala baladu o plačúcom oceáne, zívali, odchádzali na záchod, v horšom prípade pokrikovali:

„A kde máš kozy?“

Bola som stále dosť plachá a mala som čo robiť, aby som koncert dospievala, väčšinou chrbtom k nim, ako za starých čias na konzervatóriu, ale dospievala som.

Moja mama bola na mňa pyšná, priateľkám, ktoré k nej večer chodievali na koláč, hovorievala:

„Katka má dnes vystúpenie, ona je speváčka v jednej slávnej skupine. Keby ste ju počuli, hotová Mariah Carey.“

A vždy bola sklamaná, keď sa chcela prísť na nás pozrieť a ja som odmietla.

Erik bol vtedy už môj frajer. Hral v kapele na bicích a náš manažér hovorieval, že keď budeme slávni, bude sa na tom dať postaviť PR. Ako v No Doubt Gwen Stefani a ten basgitarista. Chodili spolu, rozchádzali sa v čase ich prvého albumu, jedna pesnička bola presne o ich živote, no a ako zarobili? Ako málokto! Erik bol pohoďák. Bol v kuse zhulený, ťažkopádne ma objímal a hovorieval:

„Sex, Katarína a rokenrol.“

Sexu sme si veľmi neužili, lebo z tej trávy mu stál naozaj len výnimočne a aj to len chvíľku. Ale zato sa úžasne bozkával, čo ma bavilo, bol vynachádzavý, kreatívny a vydržal dlho. Človek nemôže mať všetko, hovorila som si, a nakoniec som si aj tak raz za čas šmykla s manažérom, ktorý mal takého vtáka ako ja prsia, takže bol vďačný, že s ním idem, nevysmievam sa mu, a mlčal.

No a po roku sa nám životy otočili naruby.

Do nášho potetovaného basgitaristu s takmer vyholenou hlavou sa buchla slovenská diva. Speváčka, čo mala za sebou tisíc manželstiev, tisíc albumov, tisíc koncertov, tisíc rokov v šoubiznise. Tuším, že napísala aj knihu o svojich milencoch a bol to dosť veľký škandál. Keď bola odlíčená, vyzerala na stotridsať, nalíčená vyzerala o sto rokov mladšie, v skutočnosti mala niečo po štyridsiatke a šla jej karta. Bola všade. Náš manažér s malým vtákom vysvetlil potetovanému basgitaristovi, že za všetko sa platí a ak popdiva chce, aby jeho mladé telo bolo k dispozícii jej starnúcim šunkám, nech nás pretlačí tam, kde je ona. Na hlavné pódiá. Do televízie. Do nahrávacích štúdií. Prosto všade.

A ona to urobila.

Moja balada o nešťastnom oceáne zaznela v priamom televíznom prenose na odovzdávaní nejakých cien, kde naša diva dostala všetky okrem tej za hlavnú mužskú rolu, a na druhý deň sme boli vo všetkých novinách. Titulky ako: KTO SI Z NÁS ROBÍ SRANDU? alebo FALOŠ NEJŠIE NESPIEVA UŽ NIKTO síce neboli veľmi lichotivé, ale ako náš manažér povedal, hlavne, že sme tam. Zavreli nás do štúdia, nahrali s nami Slanú baladu, upozornili ma, že trošku mi ten hlas aj výšky upravia, aby to bolo dokonalé, a poslali nás domov. Vraj album urobíme tiež, ale trochu neskôr.

Boli sme na posmech, cítila som to, trpeli nás kvôli dive, ktorá sa ukazovala so svojím potetovaným basgitaristom úplne všade, a keď sa on potom objavil na pódiu, čajočky si šli hlasivky vykričať. Chcela som to zabaliť, vravela som to aj Erikovi, ale ten už dávno nefičal len na tráve, na veci mal skreslenú optiku, páčil sa mu všetok ten frmol, aj to, že ho ľudia spoznávali na ulici. Povedal mi:

„Užívaj si to, začínaš byť slávna.“ Keď to vyslovil, z rádia sa ozvala naša pesnička. A ja som teda začala byť na nás pyšná.

Nemali sme kamarátov v brandži ani nikoho, kto by nás bral za seberovného, bavili sa s nami len treťotriedni pseudoumelci, čo sa chceli priživiť na našej „popularite“. Takže som sa na fotkách z akcií objavovala v spoločnosti speváčky, čo spievala len v ukrajinskom jazyku, v spoločnosti moderátorov, ktorí už roky nič nemoderovali a dúfali, že keď si ich niekto nalistuje, spomenie si, a potom ešte v spoločnosti neznámych parazitov, ktorí sa tvárili dôležito a hovorili mi, že som hviezda budúcnosti. Iste. Účinkovala som v televíznych programoch, ale nikdy to nebolo naplánované, volali ma vždy len vtedy, keď vypadol nejaký hosť, lebo vedeli, že prídem aj do hodiny, keď treba, a vyjadrím sa ku všetkému. Však speváčka, nie? Mám rozhľad všeobecný...

Náš manažér s malým vtákom nás nútil poskytovať rozhovory, zrazu sme sa stali miláčikmi bulváru, lebo sme nerobili žiadne problémy, o mne do pol roka vedeli všetko všetučko, aj to, že mama si myslí, že som lepšia ako Mariah Carey, aj to, že moja sestra sama vychováva postihnuté dieťa, a keď ma Erik našiel v posteli s manažérom, riešil sa aj náš milenecký trojuholník.

„Tak z toho aspoň vyťažme,“ povedal manažér a ja som pre všetky týždenníky exkluzívne vyhlásila, že Erikovi pre drogy nestojí, že pri manažérovi si zas musím všetko domýšľať, ale v podstate mi to neprekáža, lebo preto, že som ešte v živote nemala orgazmus, mi ani veľmi nechýba. A bolo.

Mama mi povedala:

„To si nemusela, Katka, až takto sa odhaľovať.“

Sestra mi povedala:

„Rútiš sa do pekla, dievča, vráť sa, kým je čas.“

A z Playboya mi zavolali, či pre nich nenafotím akty.

„Jasné, prečo nie?“ povedala som.

To už som sa ani manažéra nepýtala, už nebol podstatný, naokolo bolo dosť veľa iných adeptov, ktorí mali ambíciu ukázať mi, ako si užívajú sex veľké dievčatá, a ja som nebola proti. Známi, neznámi, populárni, menej populárni... Prichádzali, odchádzali, fotili nás spolu a mne to nijako neprekážalo. A keď prekážalo, Erik mi posunul niečo, čo mi na chvíľu pomohlo, aby som bola stále usmiata, bezstarostná a pripravená ľudí zabávať. Fungovalo to.

Keď to číslo Playboya vyšlo s titulkom NA VEĽKOSTI NEZÁLEŽÍ, sedela som nad svojimi vraj umeleckými fotkami a premýšľala, za čo sa mi ten fotograf chcel pomstiť. Tvrdili mi, že to, že budem namazaná blatom, bude pôsobiť sexi. A že tá červená parochňa mi pristane... Celý týždeň som si nekupovala noviny, lebo to, čo popísali o mojich prsiach, by neuniesol nikto. Ale mohla som si za to sama. Navyše sa v tom čase popdiva rozišla s naším potetovaným basgitaristom, takže zrazu padli všetky kšefty, zmluva na nahrávanie albumu sa niekde stratila a novinári nemali zábrany písať o „najväčších motákoch v šoubiznise“. Nikdy potom sme si už nezahrali, nikde nás nepozvali, neštekol po nás ani pes. Moja mama to brala ako veľkú nespravodlivosť, sestra hovorila niečo o Božích mlynoch, Erik už mal v žilách toľko chémie, že netušil, ako sa volá, a manažér sa dohodol s potetovaným basgitaristom, že skúsia niečo sólové. Neviem, čo sólové môže robiť basgitarista, ktorý nevie zaspievať ani Medveďku, daj labku, ale bolo mi to jedno. Sedela som za kuchynským stolom u svojej dobrej mamy, povedala jej, že na veľkosti záleží, a zavolala na kliniku plastickej chirurgie, aby som posledné úspory minula na prsia číslo tri.

„Preboha, s týmto určite niečo treba spraviť,“ povedal veľmi citlivo chirurg, ktorý sa na mňa, vyzlečenú do pol pása, pozeral, dal mi termín na začiatok decembra, a keď som po operácii nehybne ležala a mama ma kŕmila lyžičkou, cítila som sa ženskejšie.

„Sú pekné,“ povedala mi sestra, keď som sa postavila a rany sa trochu zahojili. „Len si musím zvyknúť, že už nie si taká útla.“

Nebola jediná, čo si musela zvykať, sama som mala problém s tým, že už nie som chlapec, dokonca, keď som sa po Novom roku vybrala do svojho obľúbeného butiku so spodnou bielizňou, aby som si nakúpila nové podprsenky, zababušila som sa až po krk, aby si nikto nič nevšimol.

„Jééj, Katarína, vy ste tu už dlho neboli,“ potešila sa predavačka.

Usmiala som sa na ňu.

„Páči sa mi tá kolekcia, čo máte vo výklade. Tie čipkované podprsenky.“

„Sú krásne, však? Tie môžu aj vykúkať z výstrihu, také sú vkusné.“

Prikývla som.

„Ktorú farbu chcete?“

„Všetky.“

„Super, tak ja vám to zabalím.“

Poďakovala som a s hrôzou som si uvedomila, že predavačka siaha do mojej pôvodnej veľkosti, jasné, odkiaľ má vedieť, že už mám trojky a nie nulky, stála som tam, pozerala na ňu, mlčala som, potom som vytiahla kreditku, zaplatila tie drahé podprsenky, ktoré nebudem môcť nosiť, a veselo sa rozlúčila. Do pekla.

No a potom sa Erik predávkoval. Niekde v starom meste, v pube... A mňa sa to dotklo viac, ako som čakala. Na pohrebe sme sa stretli všetci, dokonca prišla aj popdiva, ale jediné, o čom novinári písali, boli moje nové prsia. Vytiahli dokonca aj moje staré vyhlásenia, že už Erikovi pre drogy nestojí, všetko to absurdne pospájali a nakoniec z toho vyšiel článok o tom, že namiesto do jeho liečby som investovala do umelých implantátov.

Sviňa som. Najväčšia. Vlastne som ho zabila ja. Aj kariéru som si na ňom postavila, a potom som ho odpísala.

Dostávala som esemesky od neznámych ľudí, v ktorých stálo: VRAHYŇA. Alebo KURVA. Neviem, čo bolo horšie.

Sedela som za kuchynským stolom u svojej dobrej mamy, pila som víno a fajčila cigarety. Čakala som, kedy príde z roboty a uteší ma. Trochu na mňa padol svet. Mala som 23 rokov. V šoubiznise som skončila. Všetky moje vedomosti spočívali v tom, kto s kým, kde a kedy spáva, kto berie drogy a kto je čistý, kto je in a prečo je in a kto všetko si dal u môjho chirurga robiť plastické úpravy a nechce to priznať. Nič viac som nevedela. Nemala som prácu. Na katastrálny úrad som sa vrátiť nemohla. Ako by to vyzeralo? Nemala som peniaze. Tie posledné som nosila na hrudníku. Nemala som lásku. Chlapi ma chceli len do postele. A tam to stálo tiež za hovno. Kruci, čo je to ten orgazmus? Mama neprichádzala. Vlastne som nemala ani priateľku. Alebo kamarátku. A sestra mala dosť roboty so svojím malým synčekom. To víno ma premohlo a ja som sa cítila najopustenejšia na svete. Ešte aj ten foter sa ma vzdal, keď som bola bábätko! Plakala som, trochu splašene som sa začala prechádzať po kuchyni a predtým, ako som si znovu sadla za stôl, som zapla sporák. Ale horák som nezapálila... Bola to sekunda. Urobila som to a viac som o tom nepremýšľala...

A potom som sa už len prebrala v bielej miestnosti, svetlo mi rezalo oči a vedľa mňa sedela mama. Pohladkala ma po vlasoch.

„Mám dve správy, Katuška. Jednu dobrú a jednu zlú. Ktorú chceš skôr?“

„Začni, ktorou chceš, mami.“

„Budeš žiť.“

Odvrátila som hlavu.

„A tá dobrá správa je?“

Mama sa nedala vyviesť z miery.

„Pôjdeš si na chvíľu oddýchnuť. Preč odtiaľto. Do sanatória.“