(ukážka)

epub producer © 2014 Artis Omnis

All rights reserved.

© Vydal: Artis Omnis v edícii Margo
Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina
www.artisomnis.sk
Redakčná a jazyková úprava: Andrea Harmanová, Michaela Koláriková
19. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

© Juraj Červenák, 2014 (www.cervenak.sk)
Cover & Illustration © Michal Ivan, 2014 (michalivan.net)

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.
Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

epub - ISBN: 978-80-89718-03-0

Tento príbeh sa odohráva v mladšej dobe bronzovej (okolo roku 1200 pred Kristom) v povodiach Váhu, Nitry a Hrona a na výbežkoch Tríbeča a Považského Inovca. V tej dobe išlo o nepokojné styčné línie velatickej, čačianskej a lužickej kultúry (zjednodušene si môžeme predstaviť hranice území troch kmeňov či kmeňových zväzov). V románe sú však použité aj znaky iných kultúr, viac či menej vzdialených v priestore i čase (napr. ponáška na svätyňu v Gánovciach pri Poprade, hradisko Myšia hôrka pri Spišskom Štvrtku či obetiská a lebkové masky podobné tým z jaskýň Slovenského krasu). Archeológovia by zrejme namietali, no k prepojeniu týchto prvkov nedošlo v dôsledku neznalosti, lež s úmyslom zachytiť širší obraz Slovenska v jeho „prvom zlatom veku“. Verím, že zhovievavému čitateľovi tieto zámerné faktografické posuny nepokazia zážitok z príbehu, ktorý nemá vyššiu ambíciu, než byť dobrodružnou legendou, zasadenou do tak málo známeho historického prostredia.

Juraj Červenák

1. časť
DCÉRA PRIEPASTI A VLÁDCA BLUDISKA

Som nasiaknutá silou Veľkej Matky. Nepokojne sa vo mne vlní, plazí sa tepnami ako božský had spletitými norami podzemia a podsvetia, krúti sa sťa dym z horúceho lona zeme v náhlom poryve vetra, sťa nekonečná špirála blýskajúca sa bronzom a zlatom. A uprostred toho víru, na jeho konci, ktorý je súčasne počiatkom, mocne pulzuje moja duša.

A ja vidím.

Vidím...

Hemženie. Početné a odpudzujúce, ako keď sa v hnijúcej mršine uprostred horúceho leta hmýria chrobáky a larvy. Najprv je skryté, no o to zlovestnejšie. Mám nutkanie varovne vykríknuť, no moje ústa sú bez hlasu ako diera v kameni, ako rozďavená dutina stromu.

Potom sa náhle ozve pískanie – až do špiku kostí prenikajúci zvuk píšťaly. Znepokojivá, divo tancujúca, pramálo ľubozvučná melódia. To, čo sa dosiaľ len obozretne zakrádalo temnotou, sa prudko vyhrnie do mihotavého svetla táborových ohňov. Tmavé postavy, ktoré výzorom i pohybmi viac pripomínajú hnusných zemských plazov než vzpriamene kráčajúce ľudské bytosti, útočia.

Krik, hukot poplašného rohu, bučanie ťažných volov. Strašidelne pomaľované tváre sa valia proti prekvapeným mužom, ktorí si na hlavy urýchlene narážajú prilbice z kože a bronzu. Oštepy s kamennými hrotmi búšia do podlhovastých okovaných štítov. Kyjaky a mlaty sa zrážajú so sekerami a krátkymi bronzovými mečmi.

Rozpúta sa boj. Strašný, krvavý, neľútostný.

Najprv sa zdá, že prikrčené prízraky nemajú proti bojovníkom v tábore najmenšiu nádej – že sa roztrieštia o ich pevný bronz a stečú z ich štítov a pancierov v prúde krvi a vnútorností. Lenže na strane útočníkov je prekvapenie a množstvo. Z tmy vyskakujú ďalšie a ďalšie polonahé postavy. Vzduchom bzučia šípy s kamennými a kostenými hrotmi. Počuť praskanie kostí drvených kamennými hlavicami sekeromlatov. Pod nohami mľaskajú črevá vyvrhnuté podlhovastými listami kovanými z bronzu.

Lomoz, vreskot, erdžanie.

Odrazu sa uprostred toho šialenstva vztýči boh vojny – taký je robustný, takým úžasom a bázňou napĺňa pohľad na jeho plecnatú, zjazvenú postavu. Oči mu blčia ako uhlíky v rozdúchanom ohnisku. Jeho hlas, podobný ručaniu zúrivého býka, zvoláva bronzových bojovníkov, vlieva im do sŕdc smelosť a odhodlanie. Zhrčia sa okolo neho, skrvavení a dotlčení. Obor metá rozkazy. Húf mužov okolo neho sa však aj napriek bojovému odhodlaniu zmenšuje. Potom si bojovník konečne narazí na hlavu cudzokrajnú prilbu s čiernym chocholom a pozdvihne svoju zbraň. Masívna sekera s dvoma ostriami sa zlatisto zatrblieta odleskom rozmihotaných ohňov. Zreteľne cítim, že je to zbraň zasvätená bohom. Jej dvojitá bronzová hlavica kedysi rúbala hlavy býkom a bielym tátošom na obetisku uprostred rozľahlého palácového bludiska. Preliala moria krvi. A dychtí po ďalšej. Zvykla si na horúci kúpeľ, tryskajúci priamo z ľudských sŕdc.

A bojovník jej ho nemieni odopierať. Rozoženie sa, vykríkne a udrie. Sekera dopadne celou svojou silou a nemalou váhou. Vychrstne červený gejzír a uhasí záblesky ohňov na obrovom pancieri so znakom býka na prsiach. Muž sa zlostne smeje a jeho hlboký brechavý hlas prehluší aj uši drásajúce jačanie útočníkov.

Huriavk však neutícha, hoci sa čierne postavy pod údermi sekery menia na chuchvalce krvavého mäsa a rozdrúzganých kostí.

Krik silnie. Zrazu si uvedomím, že sa derie z môjho hrdla.

Prudko sa posadila a trhane lapala po dychu. Srdce jej divo búšilo a prenikala ním ostrá bolesť, akoby sa prízračná sekera zo sna zaťala aj do jej pŕs. Vidina bola taká živá, že chvíľu trvalo, kým sa Sýkorka uistila, že nie je na zakrvácanom bojisku uprostred lesa, ale na svojom kančou kožou zakrytom lôžku.

Ako-tak sa spamätala a spustila bosé nohy na podlahu z udupanej hliny. Rozhliadla sa. V kúte stojaci pyraunos na ňu mrkal dvoma otvormi očí a lačno otváral veľké ústa, akoby žiadal ďalšie sústo dreveného uhlia. Sýkorka sa v detstve na smrť bála týchto obradných hlinených piecok, náročky tvarovaných do podoby obludných hláv. Dlho trvalo, kým pochopila, že hrozivá žiara, ktorá pyraunu sála z očí a papule, nemá za úlohu strašiť, ale naopak, odháňať zlých duchov. Takisto dym, unikajúci dvoma komínčekmi na bokoch, nápadne pripomínajúcimi uši či rohy, mal predovšetkým očistnú funkciu.

Pyraunos bol strážcom snov. Tie jej však pred zlovestnými vidinami neochránil.

Pahreba v piecke už len slabo blikala, ale Sýkorka aj v tom matnom červenkastom svetle videla, že je v komnate sama. Ostatné lôžka pozdĺž zrubových, hlinou vymazaných stien boli prázdne. A rozhádzané, takže ich nocľažníci zjavne opustili v chvate. Kam sa tak ponáhľali uprostred noci?

A potom začula zvonka nezrozumiteľný, chrapľavý výkrik.

Sýkorka nakrčila obočie. Nespomínala si, že by bol na dnešnú noc plánovaný nejaký obrad. Muselo teda dôjsť k náhlemu zjaveniu či výronu sily – napokon, jej sen takému výkyvu nasvedčoval. Ako tvrdo musela spať, že nezačula ostatných vychádzať zo zrubu? Azda jej večer zase primiešali do mlieka nejaké omamné výťažky? Robievali to, keď ju posadla vzdorovitejšia nálada a oni ju chceli mať povoľnejšiu...

Noc opäť rozrezal ťahavý výkrik. Sýkorka viac nečakala, natiahla si prosté kožené sandále, uviazala remienky okolo členkov, zopla si vlasy na zátylku prostou sponou z vyrezávaného losieho parohu a vykĺzla zo zrubu.

Veštiareň Veľkej Matky stála na nevysokej skalnatej vyvýšenine, na ktorú zo severu zhliadali omnoho vyššie, príkre bralá. Od najbližšieho útesu oddeľovala návršie úzka priepasť. Z ostatných svetových strán chránil veštiareň nevysoký val a doň vsadená prostá palisáda. Obďaleč úzkej brány stáli obydlia kňazov, zásobárne a chlievy. Sýkorka od nich rýchlo mierila k vyššie položenému obetisku pod severným bralom. Presne ako predpokladala, všetkých sedem kňazov sa zhromaždilo pri ústach Matky – ich temné siluety sa črtali na pozadí matného mihotavého svetla, ktoré sálalo z priepasti.

Okolo strže držalo stráž sedem vztýčených podlhovastých kameňov. Ich hrubo opracovaný povrch pokrývali posvätné obrazce a magické znaky. V polkruhu sa nachádzalo mierne zahĺbené ohnisko a obetný oltár – opracovaná kamenná doska položená na dvoch pritesaných balvanoch. Vzrušená Sýkorka aj napriek nevýslovnej zvedavosti, ktorou bola povestná, nevkročila do prostej svätyne. Niežeby nechcela rušiť prebiehajúci obrad – jednoducho usúdila, že bude lepšie, keď zostane nevidená a nezačutá. Po špičkách sa prikradla k jednej z kamenných modiel, skrčila sa v jej tieni a opatrne vyzrela smerom k Matkiným ústam.

Nad priepasťou sedela na stolci vyrezanom z hrčavého dubového samorastu Vševidiaca. Zhlboka vdychovala pary, ktoré z rokliny stúpali – v hlbine vyvieral horúci prameň –, kolísala sa v tranze a v nepravidelných intervaloch vydávala prenikavé hrdelné výkriky. Občas sa v nich dali rozoznať slová, inokedy sa zdalo, že sú to len zvieracie škreky. Kňazi pozorne načúvali. Boli vycvičení práve na to, aby aj v tom nezrozumiteľnom skuvíňaní a bľabotaní rozoznávali posolstvá jasnozrivej Veľkej Matky.

„Černoplaz!“ skríkla Vševidiaca a divoko pri tom gestikulovala vyziabnutými rukami, na ktorých mľandravej stareckej koži sa vlnili tetované hady. „Bol prebudený... šupiny škrabocú... škrabocú v hlbinách....... Černoplaz žiada krv... eeejjjááááááááááá...“

Starenin hlas sa na chvíľu zmenil na ťahavé vytie, ktoré sa odrazilo od brala nad priepasťou a rozletelo sa ponad lesy a lúky na úpätiach kopcov k južným rovinám. Sedem nahrbených postáv v kožušinových plášťoch s maskami z kôry a kože na tvárach trpezlivo načúvalo.

„Sekera!“ zvrieskla Vševidiaca. „Bronzové krídla! Býčí boh! Černoplaz sa zvíja... a syčí... zo zubov tečie jed... jed!“

Hlas veštkyne sa zlomil do chrčania a skučania. Ruky, dosiaľ divoko gestikulujúce v tajomne žiariacom opare z podzemia, ochabli. Kňazi pohotovo priskočili, takže keď sa Vševidiaca zvrátila z trojnožky, včas ju zachytili. Kŕčovito sa chvela, chrčala, z bezzubých úst jej tiekli spenené sliny a prázdne očné jamky slepo zízali do tmy.

Sýkorka na nič nečakala. Rýchlo ustúpila od posvätných kameňov a držiac sa v tieňoch na úpätí obvodového valu, cupitala naspäť k obydliam. Hlava jej išla puknúť od besne víriacich myšlienok.

Uctievači Černoplaza. Býčí boh. Sekera. A bronzové krídla – nepochybne dvojité ostrie...

Nezáležalo na tom, čo tá vidina znamenala. Dôležitejšie bolo, že videla v sne to isté, čo Vševidiaca prestúpená dychom bohyne z priepasti.

Znamenalo to, že jej vnútorný zrak je už schopný nazrieť do budúcnosti. Takže Matka už onedlho zhltne rituálnou hostinou očistené kosti Vševidiacej. A ona nastúpi na jej miesto. Bude obradne oslepená, aby obrazy skutočného sveta nerušili jej veštecké vízie.

Premkol ju chlad a vnútorné chvenie. Ten poryv strachu ju prekvapil. K tomuto bola predsa odjakživa vychovávaná. Stať sa Vševidiacou bolo jej životným poslaním. I s oslepením sa už dávno zmierila, veď to znamenalo, že sa pred jej vnútorným jasnozrivým zrakom otvoria omnoho úžasnejšie svety, než tie, čo sa ukazovali obyčajným očiam.

Tak prečo ju zrazu naplnili toľké obavy a pochybnosti?

Dobehla k odchýleným vrátam zrubu a rýchlo vkĺzla dovnútra. Než sa do príbytku vrátili kňazi, už bola zakutaná v kožušinách, tvárou k stene, a predstierala, že spí. Ktosi však pristúpil k lôžku a položil jej ruku na plece.

„Sýkorka?“

Spoznala hlas Veľmocného, najvyššieho kňaza. Ó, Matka, nie! zaúpela v duchu. Zrejme dostal chuť poctiť ju svojím posvätným semenom.

„Viem, že nespíš,“ povedal prísnejším tónom, keď nereagovala. „Nesiem ti radostnú zvesť. Už zajtra sa staneš Vševidiacou.“

Prudko sa obrátila a vzhliadla. Veľkňaz sa usmieval. Smutne a vzrušene zároveň.

„Zajtra?“ vyhŕkla. „Prečo už zajtra? Vševidiaca predsa...“

„Je mŕtva,“ prerušil ju. „Veľká Matka ju k sebe povolala.“

„Čože? Ako to?“ Sýkorka sa posadila na lôžku. Okolo sa týčili ponuré siluety kňazov. Masky si už zložili, ale oči im strašidelne blikali v matnom svetle sálajúcom z pyraunu. Cítila sa ako jahňa na obetnom oltári.

„Žiaľ, už bola stará a slabá,“ vzdychol si Veľmocný. „Jej čas mohol nastať kedykoľvek, to predsa dobre vieš. Veľká Matka rozhodla, že sa to stane dnes v noci. Zoslala na ňu veľmi silnú víziu. Vševidiacej zrejme od vyčerpania puklo srdce. Leží vonku. Zajtra očistíme jej kosti, aby sa duša mohla vrátiť do útrob zeme. A ty nastúpiš na jej miesto.“

Sýkorka vytriešťala oči. Opäť začula ten zúfalý vreskot. To kričala jej duša.

„Teraz spi,“ pohladil ju Veľmocný po vlasoch – musela sa ovládnuť, aby sa neodtiahla. „Zajtra budeš potrebovať všetku svoju silu. Od rána sa budeš modliť a pripravovať na obrad. My zatiaľ všetko nachystáme. A večer ti v mene Veľkej Matky vezmeme zrak, aby sa ti naplno otvorili svety, ktoré sú za hranicami ľudských zmyslov. Ja viem, že už si prestúpená vešteckým duchom.

I Matka to vedela. Preto si vzala starú Vševidiacu. Odteraz bude hovoriť tvojimi ústami. Raduj sa!“

S tými slovami sa Veľmocný odvrátil a ostatní kňazi tiež. Posadili sa do polkruhu okolo dobre rozkúreného pyraunu a šomravými hlasmi sa dohadovali o význame nočnej veštby. Smrť Vševidiacej už nespomenuli, akoby nešlo o nič mimoriadne.

Sýkorka dlho nehybne sedela a vytreštene zízala do neznáma. V jej vnútri silnelo chvenie a do očí sa tlačili slzy. Do očí, ktoré jej už zajtra vylúpnu a obetujú všemocnej bohyni. Keď si to uvedomila, rýchlo sa otočila k stene, skrútila sa do klbka a zadusila nezadržateľné vzlyky v kožušinách, do ktorých ponorila tvár.

Odrazu ju prestúpilo presvedčenie, že má svet, videný obyčajným zrakom, omnoho radšej, než si bola dosiaľ ochotná pripustiť.

Bol lovcom od útleho detstva. A ako u väčšiny lovcov, i jeho meno sa postupne menilo podľa najlepších úlovkov. Najprv ho volali Skákajúca Veverica. Mysleli to posmešne, ale on bol na ten zásah kameňom z praku na vzdialenosť hádam pol hodu oštepom naozaj hrdý. Časom sa z neho stal Zlostný Jazvec – to tiež nebolo veľmi zvučné meno, ale získal ho v dobách, keď jeho rovesníci ešte ani nevládali napnúť tetivu luku, takže ho napĺňalo pýchou. Potom ho už s väčším rešpektom nazývali Bežiacim Jeleňom, neskôr Diviačím Klom, Jednorohým Turom a napokon – a pri tom už naozaj uznanlivo bručali – Čiernym Zubrom.

Dlho si myslel, že pri tom zostane. Bolo to dobré, rešpekt vzbudzujúce meno. Uloviť zubra oštepom dokázali len tí najudatnejší a najšikovnejší muži. Dokonca ani knieža Sokol, ktorému dal silu jeho božský otec Slncovlad, sa nemohol popýšiť takým úlovkom.

Potom mu ale Mesačná pani v severných kopcoch dopriala stretnutie s najobávanejším pánom lesov. Pravda, v tom súboji utŕžil zopár škaredých jaziev, ale tak či tak zvíťazil a domov sa vrátil s trofejou, ktorá všetkým vyrazila dych.

Od tých čias ho nazývali Medvedí Pazúr. Alebo prosto Pazúr. Ani cudzincom, ktorí do Sokolieho hniezda prichádzali kupovať surovú meď, severský jantár, kožušiny a otrokov, nemusel vysvetľovať, kde k tomu menu prišiel. Štyri rovnobežné tmavočervené jazvy na jeho pravom líci ten hrdinský príbeh načali a náhrdelník zdobený rovnakým počtom masívnych čiernych pazúrov ho dopovedal.

Teraz však bol Pazúr na celkom obyčajnej poľovačke. Neusiloval sa o získanie ešte zvučnejšieho mena. Napokon, kam ďalej mohol zájsť? Musel by sa vydať do jaskýň v ponurých horách na severozápade a skoliť tam samotného Černoplaza, aby tromfol zabitie obávaného medvedieho ľudožrúta...

Nie, nič také. Dnes mal za úlohu doniesť do hradiska len kus čerstvého mäsa. Knieža Sokol očakával hostí a na hodokvase nesmela zverina chýbať.

Pazúr si našiel vynikajúce miesto na postriežku. Učupil sa na vrcholku nevysokého pahorku, z ktorého trávnatých úbočí len kde-tu vytŕčal balvan či chumáč hlohového krovia. Vďaka tomu mal dobrý výhľad na prameň s malým jazierkom v úvale pod kopcom. Zároveň ho ale skupina kameňov na návrší dobre kryla pred pohľadom z protiľahlého, hustým lesom zarasteného svahu. Keďže vládlo bezvetrie, zviera prichádzajúce po lesnej prti ho mohlo zazrieť až v poslednej chvíli, s ňufákom pri studničke. A v tej chvíli už bolo, samozrejme, neskoro.

Lovec v silnejúcom svetle brieždenia napol do luku tetivu. Potom vytiahol z tulca zopár šípov a skúmal ich hroty. Boli zhotovené z kameňa, ale tak umne a šikovne, že mali i spätné háčiky a dokonca boli zúbkované. Vďaka tomu zasiahnutá zver výdatne krvácala a dala sa ľahšie vystopovať. Pazúr vybral ten, ktorý sa mu pozdával najviac; ostatné zastrčil naspäť do puzdra z kože a dreva. Napokon si ešte napravil chránič ľavého zápästia – ku koženému náramku mal pripevnenú podlhovastú kostenú doštičku, ktorá bránila tomu, aby tetiva pri streľbe poranila zápästie. Neraz počul príbeh o lovcovi, ktorému tetiva presekla tepnu a než mu prišli na pomoc, vykrvácal. Aký hlupák!

Tak. Bol pripravený. Nastokol drážku na konci šípu na tetivu, našiel si pohodlnú polohu a znehybnel.

Tieto miesta dobre poznal a nepochyboval o tom, že vysoká po nočnej pastve príde k prameňu utíšiť smäd. Chcelo to len trochu trpezlivosti. Čas si krátil nečujnými modlitbami k Mesačnej pani. Predstavoval si bohyňu lovu, ako sa preháňa nočnými lesmi, nahá, divoká, strapatá, potetovaná, nedočkavo vyjúca, zuby vycierajúca, očami blýskajúca, a predsa krásna a žiadostivá. Svoje bohaté úlovky nosila na Hromovú horu, ktorá sa týčila uprostred ponurých vrchov na východe, za riekou Granos, v ríši bohov a duchov mŕtvych. Tam, v neviditeľnom paláci z rýdzeho zlata a bieleho mramoru, sa potom na zverine hostili vznešení nesmrteľní...

V lese na protiľahlom svahu čosi zašuchotalo. Pazúr zbystril pozornosť. Bohyňa zjavne vypočula jeho prosby a rozhodla sa dožičiť mu korisť. Pomaličky pozdvihol luk a namieril šíp na jazierko.

Na chodníku zadupotali kopytá. Lovcovi poskočilo srdce. Mal bystrý, dobre vycvičený sluch a vedel, že toto nie je ľahký srnčí krok. Prichádzal jeleň, možno dokonca los. Korisť bude stáť za to.

Nízko visiace konáre jedlí a smrekov rozhrnulo košaté parožie. Pazúr zatajil dych. Do zorného poľa mu vstúpil statný jeleň. Po prti za ním prichádzalo zopár ľahších kopýt – pyšný dvanástorák priviedol k vode stádočko laní.

Pán lesa sa chvíľu pozorne rozhliadal a vetril, ale nezachytil nič podozrivé, nuž prikročil k studničke a sklonil pysk k vode.

Pazúr troma prstami natiahol tetivu až k zjazvenému lícu. Luk tichučko zavržďal, ale jeleň zvuk nezachytil. Lovec zacielil, vydýchol...

Z lesa oproti zaznel varovný výkrik. Jeleň sa mykol a zdvihol hlavu. Vzápätí skočil a cvalom vyrazil dolu úvalom, popri bystrine vytekajúcej z jazierka. Päť laní sa ozlomkrky hnalo za ním.

Pazúr prekvapene zamrkal a povolil tetivu. Luk však nesklonil.

Na vystrašený výkrik totiž odpovedali ďalšie hlasy – ani zvieracie, ani celkom ľudské, prechádzajúce chvíľami do zlovestného vytia a syčania. Zreteľne v nich bolo počuť túžbu po krvi. Po zabíjaní.

Dolu zalesneným svahom dupotali bežiace nohy. Zakrátko bukovú mladinu na úpätí rozrazili dvaja neznámi. Boli zakrvavení, spotení, zadychčaní, uštvaní. Na sebe mali panciere z kože pobitej bronzovými puklicami. To Pazúra zaskočilo a znepokojilo. Pred akým nebezpečenstvom utekali muži v bojovníckej zbroji, akou sa v týchto končinách mohol pýšiť málokto?

Dozvedel sa to vzápätí. Z porastu za utečencami začali vyskakovať polonahé, len v kožiach a kožušinách odeté postavy. Od hlavy po päty boli pomaľované sivou a čiernou farbou. Vytvárala vzor, aký sa kľukatí na chrbte zmije. Pazúrovo srdce sa zmenilo na kus ľadu, akoby ho zovrel v pästi boh podsvetia.

Zlorečení Hadozubovia! Pri bohoch, kde sa vzali tak ďaleko od svojich jaskýň?!

Prvý štvanec poľahky preskočil prameň, no druhý sa potkol o kamene na brehu a zrútil sa rovno do jazierka. Jeho druh sa obzrel a nešťastne zaklial.

„Utekaj!“ zareval naňho vodu vypľúvajúci muž. „Je po mne, nechaj ma tu...“

Ozbrojenec však tasil z drevenej pošvy pri boku bronzový meč – jedinú zbraň, čo mu zostala – a rozbehol sa naspäť. Vtom sa ale vzduchom mihol oštep a preklal nešťastníka pokúšajúceho sa vyhrabať z jazierka. Jeho tvár klesla bezvládne naspäť.

Druhý bojovník si zjavne uvedomil, že ak nechce zomrieť rovnako, s ranou na chrbte, zostáva mu len čeliť nepriateľom v nerovnom boji. Hadozubovia síce nemali panciere a hroty ich oštepov a mlatov boli z kameňa, ale bolo ich na uštvaného muža päť.

„Dajme sa do toho, psi!“ štekol na nich, rozkročil sa a výhražne potriasol mečom. „Ak mám skapať, vezmem niekoľkých z vás so sebou!“

Ponad prameň – teraz už nie číry, ale ružový od krvi – preleteli ďalšie dva oštepy. Prvému sa bojovník šikovne vyhol, druhý zrazil k zemi švihnutím meča. Zdalo sa, že ešte nie je celkom v koncoch.

Útočníci s krvilačným vytím preskakovali jazierko. Ozbrojený cudzinec zareval a vyrazil proti prvému z nich. Hadozuba bleskurýchly protiútok tak zaskočil, že než sa stihol poriadne rozohnať kyjakom, úskočný bronzový jazyk mu rozpáral trup. Druhý síce švihol mlatom, ale bojovník ho sekol mečom do predlaktia, takže kamenná zbraň dopadla na zem aj s dlaňou zvierajúcou porisko a kusom predlaktia. Divoch s okyptenou rukou zavyl, zapotácal sa a klesol na zem. Na podupanú trávu pri jazierku pršal červený dážď.

Zvyšným trom Hadozubom náhly koniec ich druhov odvahu nezobral. Rozdelili sa, rýchlo bojovníka obkľúčili a udreli naňho naraz, zo všetkých strán. Bronzový pancier zarachotil pod nárazmi mlatov. Muž klesol na jedno koleno.

„Zbabelci!“ zaskučal. „Bodaj Hádes zožral vaše duše!“

V tom okamihu sa v Pazúrovi čosi pohlo. Až doteraz sledoval zúrivý boj nehybne, s poklesnutou čeľusťou a srdcom tepúcim zúfalou nádejou, že ho Hadozubovia nezbadajú. Keď však začul volanie cudzinca čeliaceho hrdinskej, ale strašnej smrti, do žíl sa mu náhle vlialo odhodlanie. Vystrčil sa spoza balvanu, opäť natiahol tetivu k lícu, krátko zamieril a vystrelil.

Šíp sa zapichol jednému z Hadozubov medzi lopatky a zrazil ho na zem. Zvyšní dvaja sa prekvapene obzreli. Kľačiaci bojovník to využil a vrazil najbližšiemu protivníkovi ostrú čepeľ do slabín. Zasiahnutý zloduch s príšerným vytím tvrdo dopadol. Posledný Hadozub hrubo zaklial a udrel muža v pancieri mlatom do hlavy. Bojovník sa bez hláska zvalil do trávy.

Pomaľovaná tvár sa otočila proti skupinke balvanov na kopci. Pazúr vytrhol z tulca druhý šíp a rozochvenými prstami sa ho snažil nasadiť na tetivu. Chvíľu dúfal, že sa divoch otočí na útek a zmizne v lese, ale Hadozub sa zrejme dovtípil, že strelec je sám a smelo sa rozbehol hore kopcom k jeho úkrytu.

Mesačná pani!

Pazúr konečne nastokol drážku na konci šípu na tetivu a pozdvihol luk. Srdce mu išlo polámať rebrá. Hadozub kľučkoval po svahu a skrýval sa za kameňmi a kríkmi. Zakrátko bol v polovici stráne a Pazúrovi sa stále nedarilo poriadne zamieriť. Dobre vedel, že ak minie, ďalší šíp už vložiť do luku nestihne.

Hadozub trielil k akejsi prírodou stvorenej skalnatej terase tiahnucej sa šikmo až k návršiu. Ak sa k nej dostane, bude sa môcť poza ňu prikradnúť až k balvanom na vrcholku.

Pazúr prižmúril oči a vydýchol. A v okamihu, keď sa Hadozub už-už chystal skočiť do bezpečia, pustil tetivu.

Šľahla ho do kosteného chrániča predlaktia a hlasno zazvonila.

Zúbkovaný kamenný hrot vnikol divochovi pod ľavé ucho a vynoril sa tesne za ohybom čeľuste na opačnej strane. Sila zásahu šmarila Hadozuba dolu zo svahu. Pri páde zlomil násadku šípu a z rozďavenej rany mocnejšie vytryskla krv. Kotúľal sa, až kým pomaľované telo nezastavili husté hlohové kriaky.

Pazúr siahol po treťom šípe. Na bojisku pri jazierku sa skučiaci jednoruký Hadozub snažil koženým remienkom stiahnuť si kýpeť a zastaviť krvácanie. Stratil však už priveľa krvi, síl mu rýchlo ubúdalo, a tak boli prsty zdravej ruky čoraz nešikovnejšie.

Pazúrov luk opäť zadrnčal. Strela zasiahla jednorukého doprostred pŕs a pribila ho k zemi.

Lovec chvíľu počkal, učupený v úkryte. Pozorne sledoval les za prameňom, protiľahlé úbočie však bolo tiché a nehybné. Zdalo sa, že ďalší prenasledovatelia nie sú v dosahu.

Pozbieral teda odvahu, priložil k tetive ďalšiu strelu a vyšiel z úkrytu. Opatrne sa vydal dolu stráňou. Telom zachyteným v kríkoch šklbali kŕče. Hadozub z posledných síl šmátral prstami po zlomenom šípe uviaznutom v krku. Pazúr umlčal jeho strašné chrčanie zásahom do srdca.

Hadozub s rozpáranými slabinami sa so skučaním plazil k jazierku. Pazúr k nemu došiel a z bezpečnej vzdialenosti mu strelil šíp do chrbta. Divoch zaryl tvár do trávy a naposledy vykopol nohami.

Lovec, stále na smrť vystrašený a chorobne bledý, rýchlo prikročil k bojovníkovi a opatrne ho obrátil na chrbát. Muž mal zakrvavenú tvár a zásah do hlavy mu očividne prebil lebku, ale napriek tomu v ňom ešte tlela iskierka života. Čosi nezrozumiteľne bľabotal.

„Kto si?“ prihovoril sa mu Pazúr naliehavo. „Kde vás prepadli? Bolo vás viac?“

Bojovník kalným pohľadom pátral po majiteľovi hlasu. Márne. Oči už nevideli.

„Astérios...“ zachripel.

„Astérios?“ Pazúr to meno poznal. „Patril si k jeho družine? Čo je s ostatnými? Prepadli vás Hadozubovia?“

„Rozkaz... do Sokolieho... vzali jantár...“

Cudzincov hlas sa vytratil. Zavrel oči a hlava mu odkväcla. Celé telo ochablo, len prsty sa v poslednom okamihu kŕčovito zovreli na rukoväti bronzového meča, akoby nebožtíkova posledná myšlienka patrila snahe odísť do sveta duchov za podzemnou Riekou mŕtvych ako bojovník a hrdina.

Pazúr sa vztýčil. Nepatril síce k najbystrejším príslušníkom kmeňa Sokolov, ale posledným slovám umierajúceho hrdinu rozumel. Mal celkom jasnú predstavu o tom, čo sa stalo. Bojovníkovou úlohou bolo zaniesť neblahú zvesť do hradiska. A náhoda chcela, aby ju Pazúr prevzal. Ako štafetu na pretekoch, ktoré knieža Sokol poriadal uprostred leta na pláni pod hradiskom.

Áno, musí tú správu predať kniežaťu. Za každú cenu. Čo tam po tom, že mu ušla korisť a na večernej hostine nebude čerstvá divina.

Nestrácal čas s vyťahovaním nepoškodených šípov z mŕtvol. Hadozubovia boli prekliati. Už len dotknúť sa ich znamenalo privolať na seba nepriazeň bohov.

Medvedí Pazúr sa naposledy započúval do zvukov lesa, a keď nezachytil nič podozrivé, s napnutým lukom v ruke – pre každý prípad – vyrazil svižným klusom k Sokoliemu hniezdu.

V jeho mysli neutíchali modlitby k Mesačnej pani.

Veľká Chebat, matka všetkého živého!“ zvolal Ahurmuna obdivne, keď čelo dlhého sprievodu vozov, jazdcov i peších pútnikov vyšlo z lužného lesa v údolí a cesta pred ním začala pomedzi polia stúpať k nevysokému, ale rozľahlému návršiu lemovanému masívnymi hradbami.

Podarkés a Kyrias naňho prekvapene pozreli a pobavene zdvihli obočia. Územčistý Chetit pod ich pohľadmi rýchlo spľasol, odkašľal si a rázne si pohladil špicatú, dopredu vykrútenú čiernu briadku. To podvedome robil vždy, keď sa necítil vo svojej koži alebo upadol do rozpakov.

„Čo pozeráš?“ osopil sa na Kyria, klusajúceho po jeho pravici. Šľachovitý Trák bol síce len nájomný žoldnier, takže sa postavením nemohol rovnať Chetitovi s minulosťou kráľovského družinníka, ale vďaka bodrosti a veselej povahe, pre jeho národ takej typickej, tomu rozdielu veľkú váhu neprikladal. Vždy rád využil príležitosť podpichnúť či škodoradostne sa vysmiať večne mrzutému, na svet sa mračiacemu Ahurmunovi.

Teraz však Kyrias iba mykol plecami zakrytými plášťom z líščích koží a obrátil pohľad k hradisku. Bol v tom zámer. Vedel, že bohorovné zadosťučinenie v jeho výraze nazlostí Ahurmunu viac než otvorený posmech.

„Len sme si spomenuli na tvoje pochybovačné reči, priateľu,“ odvetil namiesto Tráka mladý Podarkés. „Častoval si nás nimi počas celej plavby. Ak ma pamäť neklame, Kyria a jeho druhov si nazýval zaostalými barbarmi, ktorí v živote nevideli skutočné mesto, a len preto sa môžu obdivne vyjadrovať o nejakej špinavej divošskej diere ďaleko na severe.“

„Vlastne, veľa nechýbalo a bol by nás nazval luhármi,“ utrúsil Kyrias. „Našťastie, tak ďaleko sa nedostal. Asi si uvedomil, že nie všetci členovia mojej družiny sú takí prívetiví a dobrosrdeční ako ja. Že by mohol skončiť v tŕstí niekde pozdĺž brehov Istru s gágorom podrezaným od ucha k uchu.“

Ahurmuna očervenel a zaškrípal zubami. „Nezabúdaj, že aj ja tu mám svojich družinníkov, líščia koža. Nie je ich toľko ako tvojich hrdlorezov, ale udatnosťou, bojovou zručnosťou a jazdeckým umením sa vám – prinajmenšom! – vyrovnáme. Navyše, my máme omnoho lepšie kované zbrane a sme majstrami boja na vozoch!“

„Vidíš tu azda nejaké bojové vozy?“ zaškeril sa naňho trácky veliteľ.

„Pravdaže nie,“ zavrčal Chetit opovržlivo. „V týchto bohmi zabudnutých končinách o bojových vozoch určite ani nechyrovali. Čo je škoda. Predviedol by som ti chetitský spôsob boja! A pripomenul ti, kto je tu veliteľom princovej osobnej gardy a kto len žoldnierom, najatým na odháňanie vlkov a zbojníkov!“

„To stačí!“ zasiahol Podarkés, keď videl, ako Kyria opúšťa jeho nadhľad a hrozí výbuch zlosti, pre Trákov rovnako typický ako ich povestná veselosť. Napokon, rýchle striedanie nálad u príslušníkov národa, ktorý sa preslávil bojovnosťou takisto ako záľubou v bujarých hostinách na Dionýsovu počesť, nebolo ničím výnimočným. „Mali by ste sa radovať a hlasno ďakovať bohom, že sme bez úhony a bez strát na životoch konečne dorazili do cieľa dlhej, úmornej cesty. Nie, vy namiesto toho rozpútate ďalšiu zo svojich nekonečných a nikam nevedúcich škriepok! Pri Apollónovi, aspoň na chvíľu odhoďte svoju nevraživosť. Prikazujem vám to!“

Skutočne sa rozhostilo ticho, rušené len dupotom kopýt a rachotom drevených kolies na hrboľatej ceste. Vyzeralo to trochu zvláštne, keď obaja bojovníci sklonili hlavy pred vôľou omnoho mladšieho muža, ktorý nedosahoval ani Kyriovu výšku, ani Ahurmunovu robustnosť, a už vôbec nebol taký ošľahaný a zjazvený ako oni, no v tejto chvíli sa prejavila hierarchia medzi mužmi v čele sprievodu. A z Podarka, hoci bol len vyhúknutým mládencom s riedkymi fúzikmi, sálal nielen jeho urodzený pôvod, ale aj prirodzená autorita.

„Ahurmuna, nikto sa ti nechcel vysmievať,“ pokračoval miernejším tónom. „Ale aj ty sám uznáš, že tvoje opovržlivé šomranie smerované na obyvateľov týchto končín nebolo namieste. To opevnenie ohromilo aj mňa – a to som o Kyriových slovách nikdy nepochyboval. Len sa pozrite, aká je obvodová priekopa hlboká a hradba mohutná! Ak ma neklame zrak, opevnenie má dve steny – vpredu kamennú, vzadu kolovú.“