Michael Szatmary

Lokálny sexsymbol

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Copyright © Michael Szatmary, 2023
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2023
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Illustration © Ivana Šáteková
Cover illustration © Ivana Šáteková
Cover © Marenčin Media, 2023
Layout © Marta Blehová, 2023
1021. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-1164-8 (viaz.)
ISBN 978-80-569-1165-5 (ePDF)
ISBN 978-80-569-1166-2 (ePub)

Úvod

Vždy, keď čítam nejakú knihu a rozplývam sa nad múdrosťou hlavnej postavy, obdivujem vlastne inteligenciu autora diela. V tomto prípade verím, že čitateľské a intelektuálne očakávania udržíte na uzde. Je možné, že pri niektorých príbehoch sa zastavíte a poviete si: Toto sa určite nestalo, prípadne sa to nemohlo udiať tak, ako autor píše. A preto upozorňujem, že všetko, čo si v knižke prečítate, je pravda. Stand-up komici totiž vždy hovoria pravdu, len majú niekoľko úrovní pravdy.

Možno sa vám bude zdať, že stand-up komici sú jediní ľudia, ktorým sa stávajú veci. A väčšinou všetky minulý týždeň. Prečítate si pasáže, ktoré sa vám nebudú páčiť alebo im bude chýbať humor. Nič si z toho nerobte, niektoré sa nepáčia ani mne. Ale to nevadí, čo najhoršie sa môže stať? Zatvoríte knižku alebo pár riadkov preskočíte.

Vy, čo ma poznáte, viete, čo približne môžete očakávať, vy ostatní ste mi prišli dať šancu. Ste tie typy, ktoré idú do reštaurácie, až keď dostane mišelínsku hviezdu alebo o nej napíše nejaký foodblogger? Tak vám teda poviem, čo môžete od tejto knižky očakávať: sex, holokaust a starnutie. Lebo to som ja a témy, ktoré naozaj ľúbim. Možno sa vám zdá divné, keď poviem, že milujem starnutie. Vysvetlím. Starnutie je niečo, v čom som fakt dobrý, zažívam ho denne na vlastnej koži. Čo ale o holokauste povedať nemôžem.

Mám na vás ešte dve prosby. 1. Keď vás nejaký dobrý pančlajn[1] alebo bit[2] rozosmeje, zvyknete zatlieskať. Pri čítaní to ale robiť nemusíte, vyzerali by ste prinajlepšom zvláštne. 2. Skúste text čítať tak, že si pritom predstavujete môj hlas, prejav a, samozrejme, „prízvuk“, ktorý, samozrejme, nemám, keďže ma o tom neustále ubezpečuje sused Bandi z Dunamócsu[3] pri Komárne. A aj tak všetci dobre vieme, že prízvuk je hebrejský.

O základnej škole

Som typické bratislavské staromestské dieťa, ktoré od škôlky trávilo čas na dvoroch. Aj do školy som chodil v Starom Meste, stačilo vstať z postele o trištvrte na osem a stihnúť vyučovanie. Boli to časy, keď dyslexia ešte neexistovala. Učiteľky si mysleli, že žiak je len blbý, poloretardovaný alebo lenivý. Boli presvedčené, že si ju dieťa vymyslelo, lebo si vyžaduje pozornosť. Niečo ako dnes alergia na lepok. Boli to časy pionierskych organizácií a melódií priateľstva. Nezáležalo mi na tom, čo mám oblečené. Videl som nejaké fotografie z detstva, evidentne to bolo jedno aj mojim rodičom.

Ak sme sa nehrali na dvore Kenta[4] alebo opac opac, naháňali sme sa po uliciach centra a nazývali to policajti a zlodeji. Tí druhí mali kukly a zopárkrát sa stalo, že nás čapli skutoční príslušníci, ktorých zavolali občania, pretože mali strach. Ihriská vtedy vyzerali inak. Tie dnešné pripomínajú obrazy Salvádora Dalího. Za našich čias si presne vedel, ktorá preliezka na čo slúži. Hojdačka, hojdáš sa, šmýkačka, šmýkaš sa. Koník, koníkuješ sa. Kolotoč? Taký ten oceľový, nezničiteľný, ktorý pripomína postapokalyptické filmy, tak ten ťa mohol aj zabiť. Spomínam si, že raz prišiel aktívny otec, roztočil ho a my sme lietali ako handry. Raz som aj lebku našiel pod jedným.

Spomínam si na učiteľa telocviku. Tipujem, že keď raz sedel v zborovni a počúval ostatných učiteľov, zistil, že vlastne učiteľ nie je. A tak sa rozhodol, že na konci siedmej triedy bude skutočne známkovať šport a kto nedostane dobré hodnotenie, prepadne. Zo všetkých možností si vybral skok do diaľky. Ja som chodil na základnú školu Duklianska, teraz Lazaretská, tesne pred spadnutím. Škola susedila s policajným prezídiom známym ako U dvoch levov. Školský dvor slúžil ako parkovisko policajných áut. No a tam sme mali skákať.

„Ak neskočím, tak prepadnem? Načo mi bude skok do diaľky?“ Raz si budem hľadať zamestnanie, ukážem pekné a impresívne CV a... „Oj, čo je toto? Skok do diaľky. Hmm. Bez neho vás nemôžeme vziať do našej firmy.“ Lenže na našom dvore nebola žiadna bežecká dráha. Pieskovisko? Tak trocha. Súdruh učiteľ dal na asfalt jednu palicu a druhú asi o dva metre ďalej. Zobral hrsť piesku a rozsypal ho medzi ne. Poznáte toho svetoznámeho šéfkuchára, ktorý solí stejky cez lakeť? Tak tak to urobil. Hovorím: „Ja tu nebudem skákať.“ „Neskáč, prepadneš,“ odpovedal učiteľ. „Tak budem skákať,“ zareagoval som s plačom ja.

Nikto z nás netušil, ako to vlastne plánuje známkovať. Čo tie dve palice na zemi? Rozbehol sa prvý spolužiak. Skočil, šmykol sa a bum. „Nagy: ŠESŤ,“ oznámil učiteľ. Čo šesť? Akých šesť? Bolo nám ale všetkým jasné, že ak chceme byť lepší, musíme získať bodov viac. Na rade som bol ja. Dávam do toho všetko. Skáčem, vyberám si miesto, kde je najviac piesku, a opäť šmyk a tvrdý pád na pieskom posypaný asfalt. Našťastie nič vážne, len zopár škrabancov a odrenín. Vyzerám tak trocha ako po nehode na motorke. „Szatmary: SEDEM!“ „Okej, vyhrávam.“ A vôbec mi neprekáža, že mi trčí holenná kosť. Úloha splnená. Posledný mal skákať Vizváry. Ten v tom čase vážil asi 130 kíl. Raz ho dokonca nepustili do školy. Pýtate sa kto? Predsa dvere. Vizváry, ako iste tušíte podľa mena, bol typický Švéd. Vizváry sa rozbehol, teda skôr vykročil. Skáče, teda skôr prekračuje prvú palicu. Nasledoval pád. Určite to poznáte. Najprv všetci smiech, ale potom: Jejda, čo keď sa mu niečo stalo?! Učiteľ sa na neho pozrel a vraví: „Vizváry: Deväť.“ „Akože deväť, prečo deväť?“ pýtame sa my skutoční skokani. „Na Richterovej stupnici, ty tlsťoch.“ Vtipné? Ó, áno, ale nie pre tínedžera na základnej škole.

Na konci ôsmej triedy sa súdruh telocvikár rozhodol, že skoky do diaľky sú predsa len trocha nebezpečné, a preto posledný školský rok ukončíme behom na dva kilometre. Vravím: „Ja nebudem bežať.“ „Tak prepadneš,“ zopakoval učiteľ. „Tak budem bežať − a rýchlejšie ako Volko.“

Problém, bol, že na školskom dvore to nebolo možné, a tak sa celá trieda vybrala na Železnú studničku[5]. Jeden spolužiak oznámil, že pre zdravotné problémy on bežať nesmie a nebude. Ak ste niekedy na Železnej boli, viete, že lúku pretína malý bezvýznamný potok a nad ním je malý drevený bezvýznamný most. Spolužiak sa naň postavil a vyhlásil, že radšej skočí, ako by mal bežať dva kilometre. Telocvikár mu vtedy povedal vetu, na ktorú nikdy nezabudnem: „Skoč, aj tak ten most ešte nemá žiadne meno.“ Odvtedy sa každý rok stretávame pri Kamenického moste.

Koniec ukážky