Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Hriešni ľudia, hriešne hnevy

(ukážka)

Ladislav Nádaši-Jégé

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2014 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Miriama Mládková, Bohumil Kosa, Martin Ivanecký

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0029-2

Pôvodná publikácia

Ladislav Nádaši Jégé. Hriešni ľudia. (Spisy II.) Tatran. Bratislava 1973. 894 s. Daniel Šulc, rediguje. Daniela Lehutová, zodpovedná redaktorka. František Hattala, zodpovedný redaktor. Antónia Paulyniová, technická redaktorka.

Ladislav Nádaši Jégé. Hriešne hnevy. (Kozinský mlyn.) Tatran. Bratislava 1982. 432 s. Vladimír Petrík zostavil výber a napísal poznámky. Daniela Lehutová redigovala. Daniel Šulc redigoval. Estera Šulcová, zodpovedná redaktorka. Stanislav Matuška, zodpovedný redaktor. Helena Chudíková korigovala. Zuzana Mrlianová korigovala.

Bibliografické poznámky

Hriešni ľudia. Kalendár roľníckych vzájomných pokladníc na r. 1929, roč. III, str. 98 — 104. Spisy IV, 1957, s. 69 — 84

Hriešne hnevy. Kalendár Roľníckych vzájomných pokladníc 9, 1935, s. 66 — 72.

Hriešni ľudia

Keď sa Mišo Kukuč v nedeľu ráno holil, nesmel nikto byť vo svetlici. Bol to boj Miša s prírodou, ku ktorému on nepotreboval svedkov. Už sama okolnosť, že mu bolo ťažko britvu chytiť tak, aby z jeho ohromnej trasúcej sa ruky trčala natoľko, aby sa dostal s ňou ku tvári, urobila zapletenú úlohu z jeho holenia. Robil pri tom tie najneslýchanejšie posunky; nos si ťahal naľavo-napravo, hore-dolu, líca nadúval a napínal jazykom, aby sa nejako dostal na menej prístupné čiastky a jednako, keď si po holení šúchal celý uznojený tvár, našiel na nej až priveľa strnísk.

Mišo klial, špatne klial, najradšej by bol celý svet zubami roztrhal, lebo sa vždy i poriadne porezal.

Raz jeho chlapci, Jurko a Ondrej, desať-dvanásťroční šarvanci, boli zvedaví, prečo ich to otec vyhodí von, keď sa holí. Schovali sa ešte v nepostlatých posteliach medzi periny a šparchajúc sa vyzerali, čo to bude otec vyčíňať. Keď videli, aké tváre strúha, a počuli, ako nešeredne kľaje, nemohli sa smiechu zdržať; utláčaný chichot vypukol v nezadržateľné, nepremožiteľné chechotanie.

Nešťastníci! I tak rozčúlený človek odhodil britvu a zahučiac ani býk, vrhol sa na nich. Jurkovi sa podarilo uvrznúť, ale Ondrej sa dostal do moci nepriateľa. Možno by ho bol i dobil, keby Jurko nebol vybehol na dvor s krikom:

— Mamo, otec zabíja Ondra-á!

Ťarchami života mnohonásobne vyskúšaná Mara letela do izby, pochytiac v behu z maštale dubový tĺk, ktorým sa miesili zemiaky pre prasce.

Kukuč, zohnutý nad chlapcom, zvíjajúcim sa na zemi, obrábal ho všetkými údmi. Mara, vidiac nebezpečné položenie dieťaťa, bez mnohého vyjednávania trepla tĺkom po hlave polovicu svojej duše.

— Čože? Chceš zabiť to dieťa? A to v nedeľu, nedeľu-ú, ty zbojník, ty mordár! V nedeľu! To už ani toho sviatka nesvätíš!

Mišo sa vystrel a chytiac sa za hlavu, chcel sa hodiť na nového nepriateľa. Ale čosi ho zadržalo. Hľadel vyjašene na zem a riekol po chvíli nápadne ticho a akoby odprosujúc: — Mara, veď to tí tvoji fagani i v ten boží sviatok pokúšajú človeka.

Kukuč ľavým okom ukrutne škúlil, preto ho Prevalovci, ktorí nikomu nedali pokoja, nazvali Kukučom, hoc jeho poctivé meno bolo Chlepko. Mal hodný hrvoľ a bol vysoký na siahu. Dolu spolovice oholenou tvárou mu tiekli krvavé potôčiky, i robil taký skormujúci dojem, že Mara, dojatá jeho poddajnosťou, držala za vhodné zmierniť svoje nadávanie, keďže vlastne ona mohla očakávať poriadny výprask za gundžu, ktorú mu na hlave urobila.

— Veď, pravdaže, sú to naničhodní fagani, ale mi ty nemusíš hneď byť ako bujak. Veď málo chýbalo, že si toho chlapca nezmárnil.

— Veď tak, veď tak, človek je veru nádoba hriechov, — riekol Kukuč pokorne so vzdychom. — Hoj, Mara, ale máš ty len čo ako ťažkú ruku, veď mi tá hlava sprašťala, ani keby sa hrubý konár prelomil! — I šúchal si záhlavie.

Mara držala za najmúdrejšie zmiznúť bez ďalších rečí.

Na Miša Kukuča účinkovala nedeľa vždy tak, ako keď väzňa vypustia z temného žalára na svetlo božie. Bolo mu tak ľahko, tak milo okolo srdca. Všetky starosti, ťarchy života odložil nabok. Myslel len na to, že môže stráviť celý deň bez drhnutia, bez každej práce, bez zvady — škriepky. Pôjde umytý — vyparádený do kostola, bude počúvať zbožne kázeň, kým nezadrieme. Čo je tak ukrutne milé! Keď sa ozve organ, zaspieva i on s ostatnými svätú známu pesničku. Obed si zje s rodinou pohodlne, zhovárajúc sa žartovne a priateľsky s deťmi a so ženou. Popoludní si zdriemne na lavici, pričom ho žena prikryje šatôčkou proti muchám. Okolo štvrtej ide medzi chlapov von na lúku, alebo niekdy i do krčmy, ale nie pre trúnok, len na priateľskú besiedku.

Toto by bolo líce Kukučovej povahy, ale vyzeralo trochu inakšie. Dal sa veľmi ľahko pohnúť na zneužitie svojej ozaj až medvedej sily a vymlátil každého, kto sa mu postavil do cesty. Drevo kradol jednako či z obecnej, či z panskej hory bez toho, že by bol robil neodôvodnených rozdielov. Ale to nebola ešte tá najväčšia chyba, lebo však drevo si „brali“ všetci, i tí najmastnejší občania s dojemnou jednomyseľnosťou, a to tiež nehľadiac, či je ono panské, či obecné. Ale — okúňam sa to vyriecť, bože môj, ako sa okúňam! — Mišo Kukuč kradol všetko, čo mu pod ruku prišlo; ba čo viac, odkupoval za lacné groše predmety, ukradnuté inými!

Každá obec má nejakú zvláštnu obyčaj, ako zháňa peniaze na tú hriešnu daň. V niektorej dedine tkajú plátno, v mnohých sadia kapustu, mrkvu na predaj, alebo dochovávajú celé kŕdle husí, aby zohnali ten márny groš pre štát, obec a cirkev. Niektorí Prevalovci si rozlúštili túto otázku svojím spôsobom. (Je to názor veru nie udretý cepom.) Chodili po trhoch-jarmokoch a kradli, čo sa dalo. Mysleli si: Ľahko pánom a kňazom nekradnúť, keď majú všetkého, čo sa im zapáči, ale chudobný človek sa musí i toho pánaboha zriecť, aby mu svet dal pokoj. A najmä už tie úrady, tie!

Môj priateľ Mišo Kukuč jednako chcel byť i s pánombohom na pokoji, a preto v nedeľu nevzal nič cudzieho, a čo by sa mu do rúk samo tislo. Najskôr si myslel, že celkom sa znepriateliť s pánombohom nebude dobre a nedeľa že je deň boží, v ktorý Pán sveta omnoho prísnejšie dozerá každému na prsty; vo všedné dni bude i on mať iné, pilnejšie zaneprázdnenie.

I stalo sa, že Mišo Kukuč v jednu nedeľu popoludní bol pozerať, ako stojí obilie na Hranove. I našiel na ceste do šatky zamotaný šlabikár a v ňom celých dvesto rímskych. Obzrel sa, nebolo široko-ďaleko ani ducha, len ktorýsi ten vtáčik čvirikal v kroví. Sprvu sa ukrutne zaradoval, ale hneď zatým zaklial špatne: — No, sto striel do toho páralo, veď je dnes nedeľa! Juj, ale to kedy kto slýchal, takto človeka pokúšať! To je už ani nie s dobrým!

Vykračoval, vše postávajúc, a bojoval so sebou, čo teraz. Oddať nájdené peniaze richtárovi, alebo upotrebiť ich pre seba? Veď, len čo je pravda, nebolo mu ich ani tak pilne treba, ale jednako, keď trocha porozmýšľal, už sa len našli diery, ktoré by bolo dobre zaplátať. Ani voly sú mu nie také párne, ako by mali byť, aj voz by sa ušiel nový, čo len tie kolesá. A ešte by i zostal ktorýsi ten groš na strýka Príhodu.

Ale, hm, tá nedeľa! Bola mu len ukrutne milá. A keď teraz bude mať takú škvrnu na nej, nebude sa jej môcť viac ani tešiť. Ba naopak, bude mu vždy ešte horšia ako každý iný deň.

Túžba za peniazmi bola veľká, príležitosť obohatiť sa taká, aká sa za život len raz vyskytne. Poťažkával šlabikár, mäkušil ho. Hm. Ani to najdôkladnejšie škrabanie za ušami neosvetľovalo tú tvrdú hlavu. Veď, že to muselo práve na nedeľu padnúť!

Razom mu huplo do hlavy: — Počuješ, Mišo, a ak ťa to náš Spasiteľ pokúša! Ak sa nedokážeš, bude zle, a ak oddáš peniaze, nahradí ti ich stonásobne. Há? Mišo, pozor na zadné kolesá!

Táto myšlienka ho hnala sťa motor do dediny. Okolo krčmy na lúke sedelo niekoľko chlapov na drevách, medzi nimi bol i richtár Ondro Kušnier. Zhovárali sa o zlom čase.